18 



som i andra länder. Också var han en uppriktig vän af de åsikter, som i de klassiska 

 läroverken se det högre skolväsendets tyngdpunkt, medan à andra sidan en starkt utpräg- 

 lad benägenhet att försiktigt pröfva allt och en under årslånga studieresor i utlandet för- 

 värfvad förtrogenhet med de moderna kulturspråken och deras litteratur gjorde honom 

 sympatiskt stämd äfven mot det slags läroverk, som uteslutande stödja sig på dessa språk. 

 Redan under sin tidigaste verksamhet vid skolstyrelsen var han ledamot i den särskilda 

 komité, som afgaf förslag till organisation af det 1872 i Helsingfors öppnade svenska 

 reallyceet, hvilket, att döma af den senare utvecklingen på skolväsendets område, ju inne- 

 bar en framtidstanke, så mycket än läroverkets ursprungliga ändamål var af rent utilis- 

 tisk art. I allmänhet torde man kunna säga, att en viss betänksam konservatism, som 

 städse håller den historiska kontinuitetens rätt i sikte, var utmärkande för det uppfattnings- 

 sätt Frosterus vid behandlingen af praktiska frågor lade i dagen. Men å andra sidan 

 står det fast, att han aldrig var otillgänglig för motskäl, och när han engång omfattade 

 det nya, fasthöU han därvid orubbligt med den mogna öfvertygelsens styrka. 



Frågan om svenska och linska språkens ställning i skolan ansåg han 

 mindre kunna lösas genom yttre bestämningar rörande de båda tungomålens 

 användning och inbördes förhållande, än genom ett fast, allmänt beslut att 

 hålla endräkten vid makt, äfven med uppoffring af enskilda önskningsmål. 

 Därvid borde teorierna om det ena språkets berättigande i och för sig fram- 

 för det andra, betraktelsesättet af språket såsom ett ändamål i sig själft lämnas 

 såsom en öfvervunnen ståndpunkt och samtliga Finlands invånare betrakta sig 

 såsom ett folk. ') 



I förhållande till lärarne ådagalade han den välvilja, som öfverhufvud 

 A'ar ett genomgående drag i hans umgängessätt. Han ville hellre vara den 

 uppmuntrande ledaren än den stränge tuktomästaren, och mången lärare var 

 honom tacksam för vänliga anvisningar, medan knappt någon torde haft att 

 beklaga sig öfver en skarp förebråelse från hans sida. Af stor vikt för lärarne 

 var enligt hans mening att genom vetenskapliga studier och litterära sträfvan- 

 den motverka trötthet ocli upprätthålla sitt eget och sin omgifnings intresse. 

 „Så lifvande", skref han i en uppsats om läsningen af historié, „historien är 

 såsom läroämne framför åtskilliga andra sådana, kan dock trötthet äfven häri 

 göra sig kännbar hos läraren; han känner sig dragen till slentrianmässighet 

 och ämnet lider. Häremot ges blott ett verksamt botemedel — fortsätta egna 

 vetenskapliga studier, 'iy däraf uppfriskas sinnet, läraren njuter själf de 

 gyllne frukter, dem hans forna läijungar gå att plocka, samt ser sitt ämne 

 ur nya, mera omväxlande synpunkter. Häri ligger det verksammaste medlet 

 att underhålla den feu sacré, livilken omedelbart inverkar på omgif ningen samt 



1) Befiexioiicr i nkolfirn/un ; Finsk Tidskrift 1877 t. JU, sid. 2.37 ÏÏ. 



