Minnesord bfver William Nyländer. 27 



var nutidens urbs, Roms arftagarinna ; det utgjorde vetenskapens och civilisa- 

 tionens brännpunkt, normalskolan för att lära sig lefva, vara, tänka och tala. 



Med dylika superlativer prisade Nyländer ännu i slutet på 1870-talet 

 Frankrike och Paris. Kanske att dock i verkligheten hans uppfattning och 

 sinnesstämning i detta afseende var något nyktrare. Mänga missräkningar måste 

 i någon mån allaredan hunnit skingra tidigare illusioner. Han stod numera pä frem- 

 raande, endels pä spänd fot med kanske flertalet botanister i Paris och var af dem 

 icke heller omtyckt, „("est un caractère bien bizarre" yttrade 1878 en af de mer fram- 

 stående tjenstemännen vid Museum och tillade som upplysning, och kanske 

 ursäkt, att Nyländer ej var någon fransman utan en skandinav eller svensk. 

 Â sin sida talade Nyländer samma tid med stor ringaktning om särskilda franska 

 botanister och stundom framhöll han med vemod vetenskapens dåvarande 

 förfall i Frankrike. Det var dock ej värdt för främlingen att i detta afseende 

 hysa klena tankar: af honom skulle allt beundras. I samtal kunde han ej för- 

 mas att med besökande landsmän använda annat språk än franskan. 



Allt mer fjärmas han under tidens lopp frän hemlandet, och dess tidnin- 

 gar läste han icke. Dock kände han sig aldrig som en fullständig fremling 

 gentemot fädernejorden, vid hvilken mångahanda band ända till slutet fastade 

 honom. Med intresse följde han våra naturhistoriska sträfvanden och vädjade 

 ofta till patriotismen för att lifva ungdomens arbetslust. Af patriotiska känslor 

 påverkades äfven hans beslut att till hemlandet öfverlåta sina samlingar och böc- 

 ker, hvilka också lyckligt anländt hit. Tack vare dessa samlingar är Finlands 

 Universitet nu ägare af det i vetenskapligt afseende värdefullaste lafherba- 

 rium i verlden. 



I hemlandet var Nyländer väl också högre än i utlandet ärad och uppburen, 

 och härifrån mottog han under det sista decenniet de största vetenskapliga 

 utmärkelser, fäderneslandet hade att bjuda på. Han kallades till hedersordfö- 

 rande i Societas pro Fauna och Flora fennica, till hedersmedlem af Sällskapet 

 för Finlands Geografi och af Finska Vetenskaps-Societeten, hvarjemte han den 

 31 maj 1897 kreerades till honorar filosofie doktor. 



Dessa ärebetygelser utdelades nog sentida; de kommo dock tids nog 

 för att lända till någon tröst under Nylanders sista, och åtminstone i yttre måtto 

 dystra lefnadsskede. 



Nyländers hälsa synes aldrig varit rätt god och hans lynne hade häraf 

 rönt tydligt inflytande. Redan under mannaåldern greps han tid tals af djupt 

 svårmod och honom beskärdes ej heller ålderdomens lugn och ro. Med den 

 tilltagande bräckligheten synes tvärtom äfven lynnets retlighet stegrats och 



Tom. XLIV. 



