12 O. F. HULTMAN. 



§ 6. nom utvecklats till o samt framför konsonantiskt u vidare till u. En an- 

 tydan härom ger å ena sidan 



Huggce 3 ppi. M. 14.i; huggi 3 spk. V. 15 — ''»^f/' ds. Kg. 10. 

 kalshuggin nsm. ^.16 pr. 



å andra sidan 



nolcor nok'r nolcon nsm. H. 10 g. ex. Kk. I.2; M. 15 pr., 86, V. 7; U. 6 g. ex. 2.i ; nokur 



U. 2.1; ^iohon nolcor (o: -on) asm. H. 4 g. nol~or n, apn. I. 16; U. 11 pr. 



ex. Kk. 18.1 ; nohot nohit (o: -œt) n, asn. 



Att en icke-labial vokal, som närmast efterföljts af gg, också i östnordiskan med 

 undantag af gutniskan varit mottaglig för labialomljud, värkadt af kvarstående konsonan- 

 tiskt 7f, har konstaterats af Kock i Sv. landsm. XII. 7 s. 9 ff. Noreen utsträcker i Aschw. 

 gr. § 70.2 detta jämväl till icke-labial vokal i ställning framför Ttk, hig, ish. ' Om än de for- 

 mer, på hvilka han grundar sin åsikt, ej äro absolut bevisande — Kock uttalar sig ock i Ar- 

 kiv XV s. 218 emot densamma — har den hkväl onekligen en ganska stor inre sannolikhet. 

 Den stödjes ock kraftigt af den omständigheten, att kvai-stående sonantiskt u torde uti 

 fornsvenskan omljudt a i alla de nämnda ställningarna. Härför talar först och främst formen 

 nohur. Förhållandet mellan denna och sidoformen nakwar vill man gärna antaga är det samma 

 som mellan noM-urr och naMuarr i västnordiskan. Men då här under en tidigare period bägge 

 stamformerna äro förenade i en böjning nom. sg. m. na/d-uarr, f. noH-ur, n. nal-hiat o. s. v., 

 så att o förekommer endast i former med sonantiskt u i andra stafvelsen (Noreen, Aisl. gr.' 

 § 465.3), innebär detta att stammen i fsv. nokur Ijudlagsenligt framgått ur äldre nakhur-. 

 Och för det andra har ett af ng efterföljdt kort a i fsv. bevisligen undergått om- 

 ljud framför kvarstående sonantiskt u. Det adverb, som svarar mot fvn. Imigu 'för 

 länge sedatf, ursprungligen dat. sing, neutr. af adj. langr, uppträder i åtskilliga fsv. urkunder, 

 som annars aldrig återgifva urspr. ai3g genom ong, under formen longo. ^ Att vi icke ega 



1 Noreens tvekan att frfinkänna gutniskan denna ljudlag (a. st. anm. 2) är knappast berätti- 

 gad. Där möter som bekant ej allenast (fgutn.) /ragga 'Imgga', prot. part. hagguin och liagg hugg , 

 utan ock (fgiitn.) nequar 'någon' (jf. f\Ti. nokkuerr), s/ngis 'sjunges', sinker 'sjunker', stinqua 'hoppa' 

 (fsv. stiunka), (nygutn.) neggur 'njugg' m. fl. Dä sålunda en mängd ord af olika klasser konstant 

 förete den. ursprungliga vokalen framför äldre ggii kkii idgii )<>k{i, där de öfrlga nord. dialekterna 

 hafva den omljudd eller bruten, är det nästan otänkbart att analogibildning skulle ligga till grund härför. 



2 Så uppvisar dipl. 716 i Sv. Dipl. N. S. 1 (fr. 1406) å ena sidan longo, å den andra 

 Karls Langat och mangom; sid. 51 — 60 af Birg. 2, aftr. efter God. Holm. A 5 a, longo s. 54: 9 

 skrifningar med ang, t. ex. ångrar s. 53; sid. 61—70 af Bonav., aftr. efter Cod. Bergm., longo s. 

 62: 9 skrifn. m. ang, t. ex. lang s. 64; den i Patr. aftryckta delen af Cod. B il ds t. longo s. 7: 20 

 skrifn. m. ang, t. ex. fangadhe s. 3; de 10 första sidorna af S. Germanuslegenden i Tsv. leg. 3, 

 aftr. efter Cod. Holm. A 49, longo s. 199: 17 skrifn. m. ang, t. ex. längan s. 204; sid. 141 — 150 

 af Fsv. leg. 3, aftr. efter Cod. Line. 91, longho s. 147: 9 skrifn. m. angh, t. ex. ganghe s. 141; 

 Suso, aftr. efter Cod. Holm. A4, 2 gånger longo, näml. s. 57, 154, men för öfrigt regelbundet ant/, 

 t. ex. ivranga s. 60; den i Fsv. leg. 1 — 3, Läsn. f. klost. och Script, rer. suec. lH.ii aftryckta 

 Cod. Line. 39 fol. 4 gånger longho — Leg. 3 s. 341, 676, 693, Script, s. 209 — men annars all- 

 tid ang[h], t. ex. gängande Leg. 3 s. 685. 



Tom. XXXm. 



