Hälsingelagen. IS 



flere exempel på w-omljud framför guttural geminata eller konsonantförbinclelse, efterföljd af § 6. 

 kvarstående sonantiskt u, är helt naturligt, då de former, som innehålla en sådan, i allmän- 

 het tillhöra flexionssystem, där det öfvervägande flertalet former icke har ändelsevokalen u 

 och alltså alla förutsättningar för ett analogiskt återställande af den oomljudda vokalen varit 

 för handen. Bevarandet i Jongo af den Ijudlagsenliga vokalisationen har möjliggjorts blott af 

 att detta ord i sin funktion som adverb isolerats. — Betr. sammanfallandet af o framför gut- 

 tural konsonant med samnord. kort o se § 49; betr. utvecklingen till u framför ggu, il-'J, 

 ijgii, (iA-i() Kock, Fsv. Ijudl. s 47ö o. Arkiv X s. 317 samt Noreen, Aschw. gr. § 109. 



— H cod. 1609 företer, jämte huggi 3 spk. V. 15 och halshiggin nsm. M. 16 pr., ett 

 par skrifningar, häntydande på en dialekt, där det enligt var ljudlag utvecklade o-ljudet kvar- 

 står som sådant också framför konsonantiskt u: Hogga 8 pjii. M. 14. i och hoggi ds. Kg. 10. 

 Cod. [B 49— 1609 har snarast haft endast w-skrifningar, liksom God. B 49. 



§ 7. Samnord. a i ställning efter konsonantiskt u har, ifall det af gammalt 

 var långt eller före ljudlagens genomförande undergått förlängning — något som 

 åtminstone var händelsen framför rä —utvecklats till ett o-ljud (hvilket möjligt- 

 vis är öppet, men i hvarje fall skiljer sig frän den allmänna representanten tor 

 samnord. a): 



fiwo adv. H. pnef. (2 g.). worpmnf>'r ns. Kg. 9.i. 



Någon sådan ljudlag är visserligen icke påvisad inom fsv., men i fda. har den med sä 

 kerhet gjort sig gällande. Skrifningar, uti hvilka långt a efter îv representeras, icke såsom : 

 allmänhet af a (eller aa\ utan af o, visa sig tidigt i den danska literaturen, delvis redan ; 

 den äldsta, och blifva efter hand det vanliga: hwo, »wo, two '2', umilik (fvn. vånligr), wor pron 

 poss.; Icwost, swort 'svart', ivold 'våld*, nmih subst., worthœ vb. (fvn. varda), worthœ vb. 'varda' 

 Imor adv., swor 'svar', [hyalmerjwol (fsv. [drapjval), won 'van', u'on[frcegh], [hrolcjivoth (fvn. vadr) 

 Också det «, som tillkommit genom förlängning framför vissa konsonantförbindelser ^ eller i 

 sluten kort stafvelse^, har således fallit under ljudlagen; däremot icke det i öppen kort staf 

 velse förlängda, annat än i en del dialekter. ^ Den vokalväxling som härigenom uppstod inom 

 vissa flexionssystem har af det nyare språket åter utjämnats. Längre än till ett öppet o- 

 Ijud nådde labialiseringen i allmänhet icke, såsom framgår af det nda. uttalet med å af t. ex. 

 (betonadt) hvor, Vaad 'vad-ställe', Vaar '[dyn]var', Vold 'våld', Vor 'var i sår', vor pron. poss., 

 vorde, Vorte. Men ifall det föregående ^;-ljudet följde på en konsonant och till följd häraf för- 

 blifvit halfvokaliskt, utvecklades det öppna o-ljudet vidare till slutet, framför hvilket sedan 

 det förra bortföll; så uppstod nda. rspr. to (fvn. tuâ), to (fvn. puå), sort 'svart', kost 'kvast"; jf 

 äfven nda. dial: (Sejerö) sour (fsv. swarper) och ä. nyda. .sofe 'svalkas' (förutsätter ett sorsval'). 



1 Jf. Noreen, Giimdiiss I^ s. 596 § 163 a; i fråga om förlängningen framför st, nda. rspr. 

 faste Kiste, Kock, Arkiv IX s. 52 samt Bennike o. Kristensen, Kort över de danske folkemål § 14. 



2 Jf. Noreen, Gmndriss P s. 569 § 163 b; annorlunda, men oriktigt. Boberg, Arkiv XU 

 s. 318 ff. 



3 Jf. Thorsen, Sprogarten på Sejerö § 18 a samt Bennilie o. Ki-istensen, Kort § 28. 



N:o 2. 



