14 O. F. HULTMAN. 



Att efter urspr. hiv behandlingen varit olilia i olika dialekter, beroende på om det hunnit ut- 

 vecklas till spirantiskt v eller icke, antyda å ena sidan nda. rspr. hvo hvor, å den andra y. 

 fda. och ä. nda. ho hor 'hvar', hört 'hvart'. Ännu i ett annat fall har äldre [w]a gifvit slutet 

 o, nämligen om stafvelsen var oaksentuerad ; sålunda uttalas (enl. Lindgren, Dansk o. norsk 

 gramm. § 19) nda. obetonadt hvor med denna vokal (men betonadt med å). 



I obetonade stafvelser har nog utvecklingen af ä till ö efter (postkonsonantiskt) u varit 

 allmän äfven inom svenskan, och det swo, som visar sig i Cod. B 49, kunde ock hafva framkal- 

 lats af denna trängre begränsade ljudlag. Densamraas tillvaro, som redan Kock i Arkiv VI s. 

 23 o. Sv. landsm. XV. 5 s. 45 fl', med hänvisning på fsv. hwä (> hwu » hd sökt göra trolig, kan 

 ej med fog bestridas. Den utgör ock en forutsättning för den utveckling af suä till sä så, som 

 egt rum i svenskan. Uppenbart och af alla erkändt är väl att den förra formen, hvilken är den 

 vanliga i fsv. urkunder, fortlefver i det allmänna nsv. så. Men beträffande det sätt hvarpå om- 

 bildningen försiggått hafva olika åsikter blifvit uttalade, och ingen af dem torde i allo träffa 

 det rätta. Till denna mening ledes man af en svensk-norsk gränsdialekt, som ställer ordets 

 historia i ny belysning. Inom bohuslänskan har detsamma, enligt Nilens Ordbok öfver Sör- 

 bygdmålet, såsom betonadt formen sa, såsom obetonadt formen se, den förra represente- 

 rande fsv. sä (jf gra 'grå'), den senare fsv. so (jf left 'loft'). Det hder knappt något tvifvel 

 att vi här återfinna — med förkortad sonant på grund af aksentlösheten — det i fsv. ur- 

 kunder mötande sd. Denna form är alltså icke, såsom Noreen i Aschw. gr. § 175 menar, en 

 från uråldriga tider vid sidan af sim bestående afljudsvariant, utan en obetonad sidoform till 

 densamma. A andra sidan vederlägger den i bohuslänskan iakttagna växlingen den hypotes 

 Kock framställt i Arkiv IX s. 145 samt Alt- u. neuschw. Acc. § 452, att fsv. sä uppkommit 

 direkt af obetonadt suä genom Ijudlagsenligt bortfall af n. Aflägsnandet af denna konsonant 

 beror tydligen i stället, såsom redan Noreen a. a. § 473 antagit, på partiell utjämning med 

 växelformen sö {so). Dialektiskt tyckes processen, att döma af enstaka exempel på sa i urkunder 

 från 1300- och 1400-talen, hafva egt rum redan på denna tid, men ett allmännare genomförande 

 af densamma torde vidtagit först omkring år 1500. ' I ett och annat fall åsyftar dock må- 

 hända handskrifternas sa saa uttalsformen so — jf. om liknande förväxlingar af å och öppet 

 ö Noreen, Aschw. gr. § 110 — t. ex. i haffwir iah giort saa oh siva Med. Bib. 2 s. 19. Den 



1 Tidigast visar sig sa i ÖGL:s tcxtkod., en enstaka gäng i JE. 1 pr. Från de följande 

 hundra åron har intet ex. antecknats ; först i Cod. Holm. D 6, fr. oml^r. 1452, möter â nyo sa, t. ex. 

 RK 2: 5043, 7748. 8028 o. s. v. Likväl förblir det sällspordt ännu under återstoden af 1400-talot; 

 belägg finnas dock åtminstone i Cod. Holm. B 35 (cod. L af VGL H), fr. omkr. 1470, t. ex. i K. 32 ; 

 Cod. Holm. D2 (Spegelbergs bok) fr. 1470—1480, t. ex. RK 1: 2887; Dipl. fr. 1486, tr. i BSH 4 

 & 111 samt Cod. AM 191 fol. (Ascabyensis) fr. 1492, t. ex. MD (S) s. 210, 259. Med ingången af 

 1500-talet bur däremot sa ytterst vanligt. — Det sce 'sä' Schlyter tillskrifver VGL I Md. 5.5 torde 

 icke existera. Textstället skulle enligt honom lyda Drcepmr mapcer vtlœnslcœn prest. bote Sre my- 

 Mt firi sum hœrlœnskan man. Såsom förkortningstecken för -te fattar han en efter bü satt punkt. 

 Men denna abbreviation vore lika enstående i handskriften som formen sa\ Snarare antyder punkten 

 jämte ett streck, som ofvanom densamma förbinder bo och sce, li'S'ilket senare till nöd äfven kan läsas 

 tcB, att båda böra sammanföras tUl ett ord. Antagligen hade bo sce nujhit uppstått genom förvansk- 

 ning af botce cemmykit. På motsv. ställe i VGL U återfinnes i själfva värket cemmyMt. 



Tom. XXXIII. 



