Hälsingelagen. 15 



satsfonetiska differentieringen synes liär vara iakttagen, i strid med det fsv. skriftspråkets § 7. 

 vanliga förhållande i dylika fall — ett förhållande som gör det begripligt att sö so blott all- 

 deles undantagsvis kommer till synes i de fsv. urkunderna. D. v. s. i dem som nedskrifvits 

 på fastlandet. Uti gottländskan har utjcämningen mellan betonadt sim och obetonadt sö icke 

 sträckt sig blott till konsonanterna, utan resulterat i ett fullständigt ersättande af den förra 

 formen genom den senare. Till följd häraf representeras ordet i de forngutniska urkunderna 

 städse af so och i nygutniskan, enligt sprâkprofvet hos Noreen i Sv. landsm. I. 8 s. 365 ff., af 

 så (där ä icke kan motsvara samnord. a utan måste återgå på o liksom i Mmin 'kom', tålv 

 'tolf o. likn., emedan det förra ljudet som bekant på Gottland kvarstått oförändradt). — I 

 hvilket förhällande slutligen det i handskrifterna förekommande sivo står till ordets öfriga 

 former, kan man ej vara tveksam om: en utveckling .ittä > sö är icke gärna tänkbar utan 

 ett mellanstadium sm. 



Att den förra ljudlagen, enligt hvilken ä öfvergått till o-ljud oberoende af stafvelsens 

 tonstyrka och efter hvarje samnord. u, ingalunda värkat i alla Cod. B49:s dialekter, ådaga- 

 lägga skrifningar sådana som Hwa 'ho' Prœf; Jnraiiœ (fvn. huärtJci) M. 22; siva H. prtef., Kk. 

 2i, 5.1 o. fl.; U. prol., 2.i, 4 o. fl.; twa am. Kk. in.2, M. 8 pr., 9.i o. fl.; U. 7.i,2, 9.i o. fl.; 

 wars gsm. JE. 16 pr.; warphald as. Kg. ind.; rmrpnfsp U. 2.i; wapfc ds. JE. IS.s (2 g.), M. ind.; 

 U. 17,1. 23.2. 



Däremot bevisar skrifningen sira, äfven där den återger ordet i obetonad ställning, 

 icke att den senare ljudlagen — öfvergång af ä till o i obetonad stafvelse efter postkonso- 

 nan tiskt n — varit främmande för en del af dessa dialekter. Ty det är, såsom nyss antyd- 

 des, m(3jligt och sannolikt att skriftspråket i regeln icke erkänt någon annan form af ordet 

 än den betonade, fristående. 



Skrifningen tvorp'r 3 spi. (fvn. ventr) M. ind. utvisar att också ett ur samnord. e ut- 

 veckladt a (§ 15) deltagit i den förstnämnda öfvergången. 



De båda exemplen på siuo återfinnas i Cod. 1609; men som de tillhöra Prsef., gå de 

 troligtvis ej längre tillbaka än till B 49-skrifvaren (§ 2). Att ivorpmap'r (och tvorp'r) stammar 

 från samma håll är icke osannolikt, enär God. 1609 på motsvarande ställe har wardmadher 

 (och warder) och äfven andra under regeln fallande ord här (utom i Prœf.) regelbundet upp- 

 träda med a. — U företer uteslutande a-skrifningar. 



§ 8. Samnord. a, som genom öfvergång af ett föregående samnord. a-i till ë 

 och vidare till konsonantiskt i (§ 52) kommit att utgöra senare komponenten i en 

 diftong ia, har slutligen genom framåtvärkande i-omljud utvecklats till ce: 



siceng simigh gs. JE. 3 pr.; U. 3 pr.; ds. U. 6.2; JE. 9.i; U. 9.i — siœng'r ald'r ns. JE. 12 



as. M. 2.1, 6.1, 10 pr.; U. 4 g. ex. 6 pr.; pr. (2 g.); U. 12; siceg'r ald'r (0: sùeng'r 



simngte siœngi (0: -(b) ds. JEu 6 pr. (2 g.); a.) as. Kk. 17.3 - siœng'r alstri ds. U. 



U. 6.1 — horsiœng ds. U. ind. — innan prol.; siœngœ aht'r as. U. ind. 

 siœngœ drap as. M. ind. — siœngœ kop as. 



Uti § 62 påvisas en dyhk behandhng af senare komponenten i den samnordiska 

 diftongen ia. 

 ü:o 2. 



