16 • O. F. HULTMAN. 



§ 8. Att en eventuell förlängning af «-ljudet här värkat samma inskränkning af öfvergången, 



som för den sistnämndas vidkommande, får tagas för gifvet, fastän det icke framgår af 

 handskriften. 



§ 9. Samnord. a har i icke-hufvudtonig efterstafveise öfvergått till ce: 

 afrœp as. I. 12. 



Jf. dessutom afrœt as. I. lO.i och œffraaz dagh'r ns. I. lO.i, hvilka skrifningar torde 

 tillkommit genom förvanskning af afrœp affrœz dagh'r. — I hvad mån skrifningarna sipcen 

 o. d. adv. H. 24 g. ex. Kg. 6 pr.; U. 14 g. ex. 2 pr.; konj. H. 5 g. ex. Kk. 2.2; U. lO.i. och 

 mœpœn adv. V. 8.1; konj. H. 8 g. ex. Kk. I8.1; U. 11 pr., 2, 21 pr. ^ hafva denna ljudlag att tacka 

 för senare stafvelsens œ, låter sig svårligen afgöra. Samma ljudlag har åstadkommit öfver- 

 gång jämväl af ändelsevokalen a till œ (§ 84). De ord, som erbjudit förutsättningarna här- 

 för, och icke samtidigt för samma öfvergång på grund af någon annan ljudlag, uppträda i 

 handskriften 299 gånger med œ, 622 gånger med den ursprungliga ändelsevokalen a (se anf 

 §, under a), b), e) och h)). Men jämte de 44 exemplen på sipcen o. d. möta endast 4 sipan, 

 jämte 12 mcepcen ingen motsvarande skrifning med a. Att det ohka frekvensförhållandet 

 mellan ce- och a-skrifningarna vore en tillfällighet, har man svårt att tro. Hvad sipcen och 

 mcepcen beträffar har tydligen någon annan faktor än den ifrågavarande ljudlagen spelat in. 

 Hos mcepcen kan det vara den vokalharmonilag, hvars invärkan på ändelsevokalen a skall 

 behandlas i § 86. Men œ-skrifningarnas öfvervikt hos sipcen låter förmoda, att œ-ljudet i dessa 

 ords ultima åtminstone alternativt är analogiskt (jf. pron. pcen). Härom vidare i formläran. '^ 



Att någon del af dialekterna i fråga bevarat a i ofvannämnda ställning framgår, utom 

 af det som nyss anfördes om behandlingen af ändelsevokalen a, af de i handskriften uppträ- 

 dande afrap as. V. ind. ^, afrazdaghmn dp. I. lO.i och sipan adv. Kk. 2.i (8 g.), M. 2 pr. Andra 

 ledens a kan här ej bero på association med simplex, ej häller gärna på hufvudtonighet. 



Af § 10 ses att ett af a i icke-hufvudtonig efterstafveise uppkommet ce under vissa 

 omständigheter utvecklats vidare till i och y. 



1 Till dessa skrifningar kunna ilnnix läggas de säkerligen med dem ekvivalenta sipn adv. Kk. 

 19.5; konj. Kg. 6 pr. och incepn konj. V. 9, J). 14 pr, 



2 Ar ätven undan 'bort', som i Cod. B 49 konsekvent uppträder med ultimavokalen ce, (i 

 motsats till undan 'från undersidan af) ursprungligen en juxtaposition liksom sipan och mcepan, och 

 «e-skrifningarnas exklusivitet att förklara pä ofvan antydda sätt? Dä ordet förekommer ej mindre än 

 13 gånger, tyckes densamma bestämdt motsäga att det är en afledning med samma suffix som t. ex. 

 innan och utan (af hvilka det förra representeras af 9 cß- och 12 «-skrifningar, det senare af 8 ce- 

 och .5.3 a-skrifningar). Man kunde tänka sig att undan, för så vidt det betyder 'bort', uppstått ge- 

 nom sammansmältning af und och pan, af h-\ilka ord det förra skulle återfinnas i förleden af fno. 

 undingi {<^ und-^cengi enl. Bugge, Arkiv II s. 222 ff.) och ffris. und-flia 'undfly. Åtminstone i 

 anglosachsiskan voro dylika såsom adverb fungerande sammanställningar af en préposition med donion- 

 strati%'pronoraenet mycket vanliga; jf. utom siodäan syddan 'postca', for don, M don 'deswegen', 

 ceftcr don 'nachher' m. fl. 



^ I misstag användt för afcerp. 



Tom. XXXIII. 



