Hälsingelagen. 19 



Birg, aut., med vara varit) gäller det samma som om am. Noreen, Aschw. gr. § 173 anm. 2, § 12. 

 identifierar fsv. ar, aru med north, ard aron, men lämnar i öfrigt dessa former oförklarade. 

 Såsom bl. a. de exempel ådagalägga, som anförts i föreg. § under a), hafva ord med 

 sanmord. e, efter hvilket den i § 103 framställda fsv. kontraktionslagen aflägsnat en vokal, i 

 allmänhet haft denna kvar så länge e öfvergick till ce framför konsonant och i slutljudet. Men 

 det synes troligt att åtminstone i vissa dialekter detta förhållande grundat sig på systemtvång 

 och kontraktionen så tidigt begynt inträda, att vid fullkomligt ostörd ljudutveckling e också här 

 fallit under vår ljudlag. Så kan prœr nf. M. 8 pr. enklast förklaras. Att det skulle uppkommit 

 genom en dialektisk „kvantitetsomkastning' êa > iä och en af det föregående r-ljudet fram- 

 kallad öfvergång iä > a-, såsom Kock, Sv. landsm. XI. 8 s. 22 o. Arkiv XV s. 341 f. vill 

 göra troligt i fråga om nom. ack. fem. prœ i UL:s textkod., är icke mycket sannolikt. Hvai-ken 

 uti denna kodex, den här behandlade eller VGL I:s, där ett tydligen från prœ utgånget prœa 

 möter, finner man något spår af en dylik kvantitetsomkastning i ord där ta ej föregicks af r. 

 Och lika oantaglig är Noreens mening (Aschw^. gr. § 83 2 b), att prCe vore en helt annan 

 bildning än det allmänna fvn. priär, fsv. prear priar o. likn., nämligen en motsvarighet till 

 got. prins. Det må dessutom ej förbises att också andra fsv. exempel på 'T- för ëa finnas, 

 dem man hvarken bör skilja från prœ eller kan jämte detta enhetligen förklara på något af 

 de nämnda sätten: fnedagher (jf. God. Bur. s. 17) och swœriki (jf. Noreen, Aschw. gr. § 169 

 anm.). Fsv. präiighi återgår väl ock på en samnord. form med ëa, i betraktande af det all- 

 männa fvn. pridtigi. Under förutsättning af en kontraktion êa >> è och ett analogiskt åter- 

 ställande i de flesta ord af Sa redan före öfvergången af antekons. och slutlj. e till ce förstår 

 man lätt, att just det förstnämnda räkneordet, som i flexiviskt hänseende intog en särställning, 

 och den relativt isolerade förra leden i de tre juxtapesitionerna kommo att uppvisa den ljud- 

 lagsenliga utvecklingen. 



— Ljudöfvergången i fråga var alternativt begränsad till starktoniga stafvelser; de i 

 föreg. § under b) anförda exemplen medgifva knappast någon annan tydning. Att den alter- 

 nativt — hvilket vill säga i en del af B 49:s dialekter — inträdt äfven utanför dessa gränser, 

 bevisas väl ej af de talrika exemplen på œ för samnord. e i svagtoniga ord och senare leden 

 af komposita. De förra kunna hafva genom utjämning antagit starktonsformen, eller ock kan 

 skriftspråket hafva upphöjt denna till normalform; beträffande sammansättningslederna står 

 den möjligheten alltid öppen, att de hafva <e på grund af starktonighet. Men då för ändelse- 

 stafvelsernas vidkommande en öfvergång till œ af (det ur i utvecklade) e-ljudet med bestämd- 

 het kan konstateras inom B 49:s dialekter (§ 90), är det antagligt att e i svagtoniga rotstaf- 

 velser undergått samma behandhng. 



— I §§ 53, 54 skola vi finna att samnord. re framför lang eller af homorgan explosiva 

 efterföljd nasal eller I äfvensom framför (kort eller lång) guttural konsonant + (sonantiskt 

 eller konsonantiskt) i öfvergått till e i någon af de ifrågavarande dialekterna. Det får väl 

 tagas för gifvet att därsammastädes samnord. e bevarats som sådant för så vidt det befann 

 sig i någon af de nämnda ställningarna. Det i föreg. § anförda mellom prep. Kg. 2.2 kunde 

 ställas i samband med detta förhållande lika väl som med bevarandet af e i svagtonig staf- 

 velse. Att andra dialekter genomfört öfvergången till œ utan en sådan inskränkning bevisa 

 skrifningar som mœïlum prep. Kk. 14 o. fl.; U. 1.4 o. fl, 



N:o 2. 



