20 ' O. F. HULTMAN. 



§ 12. Med såväl ä som e i rotstafvelsen, det förra omkr. 30 g., det senare 1 g. i Kg. 2.2, 



uppträder ordet också i H cod. 1609, och samma behandling har följaktligen redan H cod. 

 [B 49—1609 företett. Huruvida den uppvisat andra exempel på e för samnord. e i svagtonig 

 stafvelse eller framför vissa konsonanter, kan ej afgöras. Utom mellom motsvaras ingen af 

 e-skrifningarna under § 11 b) uti Cod. 1609 af en dylik. Att de alla finnas i H gör det i 

 någon mån troligt att de icke influtit först i Cod. B 49. 



§ 13. Samnord. kort e i starktonig stafvelse har, om på detsamma följde 

 kort I + (nasaleradt) a, brutits till ia, som därefter genom framåtvärkande 

 i-omljud utvecklats vidare till iœ. Det framgår indirekt af det analogiska 



Sticel Sticell stiœl stijœl 3 spi. H. 11 g. ex. Kk. 18.i; sticeJz 3 spi. Kk. 21. i, I. 13.i. 



Se ang. detta specifikt önord. fall af «-brytning Kock, Arkiv XVII s. 171 ff. Betr. det 

 framåtvärkande ?'-omljudet jf. § 62. 



§ 14. Samnord. kort e, på hvilket följde en konsonantförbindelse, slu- 

 tande med („kvarstående") konsonantiskt u, har omljudts till o. Härom vittna 



göra germ geri (o: -œ) giorcc inf H. 19 g. ex. Kk. gi0ri 3 spk. H. 8 g. ex. Kk. 2.2 ; 3 ppk. Kg. 



1.1 ; U. 5, 7.3; 3 ppi. Kk. 6.1, I. 14.i; garœs 7; g0rœs 3 ppk. Kk. 7. 



gi0rœs inf. Kg. 6.1 (2 g.), 7; U. 2.i; gorœ 



samt indirekt de analogiska 



O0r g0r 3 spi. H. 31 g. ex. Kk. 6.1; Oors ggrs g00rs 3 spi. H. 4 g. ex. Kk. 19.i. 



Dessa påståenden torde i mer än ett afseende förefalla öfverras kände. Men den upp- 

 fattning de förutsätta måste man komma till, om man af den i nordiskan mycket utbredda 

 flexionen inf. g0ra, près, gorfir]: prêt, giorpe tager den lärdom den kan gifva, utan att söka 

 tvinga den att gå ihop med på förhand fastslagna teorier. 



Man må då först och främst låta io i giorpe helt enkelt vara «/'-brytning af e. Sievers, 

 Gött. gel. anz. 1883 s. 5.5 f , förklarar (det tydligen därmed identiska) fvn. „gjordi" så, att ett 

 Ijudlagsenligt g0rdi genom inflytande af adj. gorr skulle ombildats till gordi, hvarefter det pa- 

 latala uddljudet i presensformerna, till hvilka ombildningen ej sträckt sig, införts i preteritum 

 och här framför det icke-palatala o bhfvit gi. Redan Brate, Bezz. Beitr. XIII s. 45 f., har 

 häremot, i anslutning till Leffler, Tidsskr. f. filol. N. R. II s. 236 noten, velat göra gällande 

 att brytning föreligger i io- (jo-) formerna af ordet; och samma 'åsikt omfattar äfven Noreen 

 hvad fsv. vidkommer (jf. Aschw. gr. § 118), fastän han beträffande fvn. vidhåller den sieversska 

 förklaringen (jf. Aisl. gr.^ §§ 79 anm. 3, 254 anm. 1). Det skäl Brate anför mot denna, att g 

 framför r i fsv. blifvit och icke o, vederlägges visserligen måhända af fsv. ortogh, nsv. mol- < 

 mçr[s]d; se Noreen, Aschw. gr. § 104 anm. 8. Men att en så vanlig form som prêt, giorpe 

 skulle haft en så komplicerad uppkomst, som Sievers menar, måste i alla fall anses högehgen 

 osannolikt. 



Tom. XXXni. 



