Hälsingelagen. 21 



Längre kunna vi emellertid iclce följa Brate och Noreen i deras uppfattning af ordets § 14. 

 förhistoria. På grund af den förmenta oförenligheten af en del former — de med brytning 

 äfvensom det enstafviga près. ind. sing. — med en härledning frän urnord. parmän — hänföra 

 de dem till ett helt annat ord än de öfriga, det samma som sskr. harömi (Bezz. Beitr. a. st.; 

 Noreen, Urgerm. lautl. ss. 132, 234). Detta antagande, vågadt i sig själft, är det så m3'cket 

 mera, som i mänga dialekter vokalen — stammande från urnord. ^aruian — och diftongen 

 — som skulle förskrifva sig från det andra verbet — afväxla inom ett flexionssystem. Det 

 är ock for ingen del nödvändigt. De enstafviga prcsensformerna kunna utan svårighet upp- 

 fattas såsom analogiska, bildade eftei' förhållandet herfrj: hera, sJcerfrJ: skera o. s. v. till de 

 M-lösa formerna inf. göra, près. plur. gerum -id -a o. s. v. Häremot må ej invändas att 

 tvärtom de senare tillkommit genom en analogibildning, hvars nödvändiga förutsättning de 

 enstafviga presensformerna äro. De äldsta isl. handskrifterna, där ordet konstant böjes inf. 

 gera, près. ind. sg. gori -ir, pl. gorum o. s. v. (se Ludv. Larsson, Ordförrådet s. 124) visar att 

 så ej är fallet. Försvinnandet af n får sin osökta förklaring af att, å ena sidan, verbet i 

 fråga som bekant ytterligt ofta användes obetonadt, å andra sidan y i de nord. språken tidigt 

 bortfallit i obetonad stafvelse efter konsonant (Kock, Arkiv IX s. 143 ff.; eller efter obetonad 

 stafvelse, enl. Noreen Aschw. gr. § 252 2 d). 



Och tack vare denna ordets vidsträckta användning som obetonadt behöfver ej häller 

 ursprunget till de former, som förete «'-brytning och alltså tidigare företett rotvokalen c, sökas 

 utanför det urnord. ^arnian. Det tinnes skäl — och fullgoda skäl — för det antagandet, att 

 t. ex. ett af urnord. ^aruidë uppkommet gœrudi i svagtonig ställning utvecklats till gerudi, 

 hvaraf sedan (i starktonig) kunnat bli giordi. Under den historiska tiden kan naturligtvis den 

 differentiering af œ, hvaraf här forelåge ett fall, endast föga framträda, på grund af att äldre 

 œ och e i de flesta nord. dialekter sammanfallit. Men där de undantagsvis hålhts i sär, såsom 

 i vissa fno. dialekter, är den omisskännlig. Man finner i nämnda dialekter såsom representant 

 för urspr. e i regeln e och för urspr. œ i regeln œ; men i stället för det senare möter e i af- 

 ledningsstafvelser (t. ex. sJcynseme), i senare leden af vissa komposita (såsom stadfestc) äfven- 

 som i en del ofta svagtoniga ord: ej allenast gcra, utan ock mega, hiegom, hefer, huerr, epter 

 (Wadstein, Fno. homb. Ijudl. § 8; Sievers, Tub. bruchstücke s. 8; Hœgstad, Gamalt tronder- 

 maal s. 79). Om spår af samma förhållande i fsv. se bl. a. Kock, Fsv. Ijudl. s. 533 ff. 



Men är det så, att af flexionen inf gera, près, ger o. s. v.: prêt, giorpe 0. s. v. pre- 

 teritalsystemet utgått från äldre svagtonsformer, så har det ingen sannolikhet för sig, att 

 dess presensformer skulle från början varit starktoniga. Man kan därför ej undgå att hos 

 samma flexion på ett tidigare stadium förutsätta rotvokalen e alltigenom. Och då presens- 

 systemet (utom imp. sing.), som vi sett, ursprungligen utgjordes af idel former, där « ej be- 

 rörts af synkoperingslagarna, och ej häller dess kan med någon sannolikhet antagas vara 

 infordt ur ett annat ord, måste det hafva uppkommit af e genom omljud, värkadt af det y, 

 som tidigare fanns framför ändelsevokalerna. 



Här stöta vi nu mot de gällande teorierna om w-omljudet. I östnordiskan har, in- 

 vänder man, konsonantiskt u, där det ej till följd af synkope bortfallit, icke förmått omljuda 

 en föregående vokal annat än under vissa speciella betingelser, som här saknas. Härtill 

 kan svaras, att hvad e och i beträffar några former, som skulle bevisa detta, åtminstone 

 N:o 2. 



