22 O. F. HULTMAN. 



§ 14. hittills icke blifvit anförda. Ty i fsv. pron. pers. iper ipar, pron. poss. ipar och fsv. spirwer 

 kan omljudet — liksom i fsv. hiviker, dag m. fl., om hvilka se Noreen, Aschw. gr. § 71.2, s — 

 hafva bortanalogiserats till följd af att det inträdt på olika tider i de synkoperade och de 

 oaynkoperade formerna och eventuellt uteblifvit i sådana där ii bortfallit framför kvarstående 

 u. 1 Pronominerna kunna ock vara gamla svagtonsformer och som sådana ha förlorat y före 

 omljudet (jf. Kock, Arkiv IX s. 145). Ett positivt bevis för att i varit underkastadt det- 

 samma, utgör däremot vokalisationen i det allmänna nsv. tyre töre (Nyl.) törv[ä] o. s. v., som 

 jämte fvn. tijr[u]i återgår på urnord. tiruia och icke kunnat ha någon analogibildning att tacka 

 för den. För e bevisas samma förhållande ojäfaktigt af g0ra. 



Någon läsare har kanske ändock bevarat ett tvifvel, huruvida ej omljudet i detta 

 verb kunde förskrifva sig från près. ind. sing. g0r[r] eller, såsom Noreen anser (Aschvf. gr. § 

 69.6), från adjektivet g0rr. Att den förra möjligheten utan vidare förbigicks, skedde blott i 

 stöd af hypotesen att près. g0r[r] uppstått genom analogibildning till öfriga presensformer, 

 efter det dessa förlorat n; och hypoteser kunna ju ibland vara oriktiga. Nåväl, vi skola lämna 

 densamma å sido och undersöka, om det i och för sig är tänkbart, att stammar från 

 nämnda håll. 



Pres. gor[r] kunde, menar man väl, hafva utgått från ett urnord. ^annR, som i 2 sing, 

 ersatt det regelbundna sariäH. Huru denna abnormitet skulle uppstått, lär emellertid bli 

 svårt att förklara. Den leder icke sitt ursprung från en böjning sådan som den anglosach- 

 siska près. ind. sg. 1. gierive 2. gierest 3. ^iered, pi. 1. 2. 3. ^ienvad. Om denna egt en mot- 

 svarighet på nord. botten, såsom Sievers a. st. antog, kunde ju ett ^ariR i 2 sing, tänkas 

 blifvit sarijiR genom utjämning med de former där stammen företedde 7j. Men det har den 

 med säkerhet icke egt, ty den ags. växlingen mellan en stamform med w och en utan har 

 reglerats af den tidigare i flexionssystemet förefintliga växlingen mellan konsonantiskt och 

 sonantiskt i uti stamslutet; och denna senare växling har som bekant aldrig funnits hvarken 

 i urgermanskan eller i nordiskan. 



Men låtom oss göra det af ingenting motiverade antagandet att verbets 2 sing. près, 

 ind. på urnordisk ståndpunkt lydt saritiK. Under en senare period skulle detta utvecklats till 

 gœriiR. En dylik form kan visserligen tänkas fortlefva som gorr, men svårligen i samma dia- 

 lekter där ur prêt, gœ-mâi framgått ett giordi. Har svagtonsformen med sin rotvokal e kom- 

 mit till väldet i preteritum, är det mer än betänkligt att antaga det den ej gjort så äfven i 

 presens. Jämsides med preteritum giordi hade helt säkert endast kunnat uppstå en 2 sing, 

 près. ind. giorr. 



I högsta grad osannolikt är det slutligen att här près. ind. sing, skulle segrat vid en 

 utjämning med öfriga presensformer. Det bör en gång för alla konstateras, att en utjämning 

 i denna riktning aldrig egt rum i nord., därest ej något särskildt förhållande kommit près, 

 ind. sing, till hjälp. Ett sådant har varit för handen i fsv. Uäsa, leda, rwpa, da. grcede, näm- 

 ligen det Ijudlagsenliga sammanfallandet af rotvokalen ê i prêt. ind. och konj. {jf. fvn. liés 



''■ Formell spyrvir uppges af Rietz, Ordb. s. 654 a, förekomma i Cod. Line. 20 4:o, 

 s. 287. 



Tom. XXXIII. 



