Hälsingelagen. 23 



o. s. v.) med rotvokalen re i près. ind. sing. ^ ; hos det förstnämnda har väl ock, såsom Kock § 14. 

 antagit (Arkiv IX s. 159), dess användning som impersonellt spelat en roll. Till uppkomsten 

 af fsv. drcegha medvärkade analogien med ivœgha (près, lucégher, prêt, luôgh, part, wœghin 

 liksom près, drœgher, prêt, drôgh, part, drceghin) äfvensom andra verb där « i prêt. plur. efter 

 ■u blifvit ö och analogice införts i sing, (kwcepa, wœwa samt [!] wrceka). Pavärkadt af dessa 

 verb, särskildt af dem med r före eller v-ljud efter rotvokalen, är vidare fsv. grœiva (som i 

 likhet med desamma visade vokalen œ i près. sing, och ö i prêt.). ^ På genomförandet af i uti 

 presens af fsv. hrigpa, brista, nima, slippa, sjmtia — man kan tillägga priska (fht. drëskan) — 

 har, enligt hvad Kock framhållit i Arkiv VI s. 18, den partiella konformiteten med verbal- 

 gruppen brinna: brann: bruntio utöfvat ett väsentligt inflytande. Att slutligen fsv. gita, giwa 

 icke fått sitt / från 2. 3. sing. près. ind. skola vi se i § 16. Med ett ord, i de fall där man 

 hittills antagit generahsering af en vokalisation som tillhört sing. près. ind. (eller 2. 3. sing, 

 près, ind.) i motsats till öfriga presensformer ^, har en dylik antingen alls ej egt rum eller 

 ock underlättats af särskilda lätt påvisliga omständigheter. Där någon sådan ej spelat in 

 och utjämning skett, har den städse gått i motsatt riktning. Att här anföra exempel torde 

 vara öfverflödigt. 



Hvad åter det beträffar, att böjningen inf. göra, près. g0r[r] o. s. v., prêt, giorpe o. s. v. 

 skulle för presenssystemets stå i skuld hos adjektivet gerr, så är detta alldeles otroligt. 

 Ty hvai-för skulle ej samma nybildning likformigt inträdt i hela flexionssystemet, utan endast 

 i presens? Af de båda, presens och preteritum, stod ju dock det sistnämnda adjektivet i dess 

 funktion som prêt. part. närmare. 



Nej, urspr. e har nog också i östnordiskan omljudts till framför kvarstående n — 

 det kommer man icke ifrån. Endast i gutniskan bör det medgifvas att något sådant om- 

 ljud sannolikt aldrig gjort sig gällande. Härför talar dels det alltid «w-omljudslösa fgutn. 

 verbet giera, dels den konstanta frånvaron af omljud i analoga fall, såsom i fgutn. hagga, ne- 

 quar, stinqua m. fl. (se § 6 not 1). 



§ 15. Samnord. kort e har öfvergått till a i icke-hufvud tonig stafvelse, 

 om det föregicks af konsonantiskt u och efterföljdes af r, vare sig ursprungligt 

 eller af samnord. r uppkommet. Detta a kunde sedan deltaga i den utveckling 

 af a till (öppet?) o, som behandlats i § 7. Det förra bevisa direkt de obetonade 



1 Pä väsentligen samma sätt är det kortvokaliska fno. leta att förklara; dess uppkomst har 

 betingats af det Ijudlagsenliga sammanfallandet i obetonad ställning af rotvokalen i près. ind. 

 sing. Iwtr och prêt, let o. s. v.; jf. Noreen, Aisl. gr.^ § 495, anm. 1. Detta gäUer ock om lata 

 o. d. i de nsv. dialekter (östsv. o. a.), där urspr. lata fortsattes, utom af det förra, som regelbundet 

 har kort rotvokal och fimgerar som hjälpverb, af ett låta med lång vokal. 



2 Noreen vill i fsv. drœglia (fno. drega) grœwa se afljudsvarianter till fsv. dragha grawa 

 och åberopar till förmän för denna åsikt ffris. drega greva samt fsl. grebn. Aschw. gr. § 179; jf. 

 äfven Aisl. gr.^ § 166. 4. 



3 Se Kock, Fsv. Ijudl. s. 120 noten; Brate, Ä. Västml. Ijudl. ss. 17, 19. 



N:o 2. 



