24 O. F. HULTMAN. 



§ 15. wari wara (o: -œ) 3 spk. H. 6 g. ex. Kk. 14; warpr (o: -p'f) hwarp'r (o: warp'r) varp'r 



3 ppk. iE. 12 pr.; warit asn. U. II.2. H. 34 g. ex. Kk. 19 pr.; U. 10 g. ex. Ind.; 



Warp'r Uvarp'r Hwarp'r (0: Warp'r) warp'r tvarpre 3 ppi. M. 6 pr.; 



samt indirekt de tili följd af analogi uti betonad ställning förekommande 



ivarcB inf. H. 6 g. ex. Kk. 19.2 ; U. 4 g. ex. 2.i; M. 12 pr.; U. 2.i (4 g.); luarp'r 3 spi. H. 



warit asn. Kg. 11 pr.; U. lO.i. 9 g. ex. Kk. 19 pr. 



warpa ivarpœ inf. Kg. 9.i (2 g.), M. 2.i; 3 ppi. 



Utvecklingen e '^ a 'l;> o betygas af worp'r 3 spi. M. ind. 



Att öfvergång af icke-hufvudtonigt ijer till nar egt rum i fsv. har med ovederläggliga 

 skäl ådagalagts af Kock, Sv. språkhist. s. 86 ff. Då fvn. f-Jverdr subst., -verdr adj., verda 

 och vera alla tillhöra olika flexionstyper, men hafva det gemensamt, att de alltid eller ofta 

 sakna hufvudton, äv det i högsta grad osannolikt att rotvokalen a hos deras fsv. motsva- 

 righeter icke skulle bero på sistnämnda omständighet, utan på en sådan samfäld förkärlek 

 för afljudsstadiet a, som Brate, Ä. Vml. Ijudl. s. 2 ff., och Noreen, Ascliw. gr. § 117 anm., 

 förutsätta hos dem. 



Huruvida ljudlagen tillämpats af alla de dialekter, som gjort sig gällande i vår hskr., 

 är osäkert. Att så icke varit fallet bevisa åtminstone ej skrifningarna wœra rvœrce luœii 

 (o: -(é) ivccru (0: -ce) vcerœ inf. H. 37 g. ex. Kk. 2 pr.; U. 10 g. ex. l.i; ivœri wœ.rœ wœra (0: -ce) 

 3 spk. H. 34 g. ex. Kk. 12.2 ; U. 6 g. ex. I.2; wœri wœrœ ivceru (0: -œ) vœri wcerin 3 ppk. H. 

 18 g. ex. Kk. 11.1; U. 4 g. ex. 7.i; warit asn. H. 5 g. ex. Kk. 2.i — wœrp'r 3 spi. Kk. 21.2,3 

 — vare sig de återgifva ordet i obetonad eller i betonad ställning. De bevisa endast att i 

 betonad användes former med den Ijudlagsenliga rotvokalen œ, jämte sådana med a, hvarå 

 ofvan anförts exempel: jf. §§ 7, 12. Lika litet får man däraf, att verbet ivœra vida oftare (124 

 g. af 144) representeras af «-skrifningar än verbet ucerpa (2 g. af 64) och följaktligen torde 

 förete rotvokalen (n åtminstone i någon dialekt där det senare har a, sluta till att här öfver- 

 gången uteblifvit framför samnord. ä. Den olika behandlingen af rotvokalen hos de båda 

 verben kan sammanhänga därmed att hos ivœra près. ind. och (den ursprungliga) près. konj. 

 icke kommo att förete några svagtonsformer med stammen var-. Ty det var i synnerhet 

 dessa böjningsformer som forekommo i obetonad ställning, medan starktonsformen hade en 

 relativt vidsträckt användning hos inf. och prêt, part., till följd af bruket i det äldsta språket 

 att ställa dem (aksentuerade) i slutet af satsen efter sina bestämningar. 



Att den eventuella utveckling af a till o, som spåras i worp'r, varit främmande för 

 en del af Cod. B 49:s dialekter, visa a-skrifningarna af samma ord. Se för öfrigt § 7, slutet. 



§ 16. Af palatal konsonant föregånget samnord. c har i obetonad staf- 

 velse öfvergått till i. Det visar sig hos de obetonade 



gü'r gif 3 spi. I. 14 pr. o. fl,; gitœ 3 ppi. Kg. o. d. 3 spi. M. 19 o. fl.; U. 7.3 o. fl.; giiri 



2 pr. gifwi 3 spk. Kk. 6.1 o. fl.; U. 8 pr. o. fl.; 



giwa o. d. inf. Kg. 6 pr. o. fl.; U. 4 o. fl.; gitm- 3 ppk. Kk. 4 o. fl. 



o. d. 3 spi. Kk. 14 o. fl.; U. 4 o. fl.; gifs 



Tom. XXXUI. 



