Hälsingelagen. 25 



Enligt Brate, Ä. Vml. Ijudl. s. 19, skulle fsv. gita giwa fått sitt i genom generali- § 16. 

 sering af vokalisationen i 2. 3 sing. près, ind., där e genom i-omljud öfvergått till nämnda 

 vokal. Denna hypotes har tillbakavisats af Kock i Arkiv VI, s. 18 f. Det kan, framhåller 

 han här, omöjligen vara tillfälligt, att gita och giwa äro de enda verben med i-ljud och tillika 

 de enda med begynnande palatal inom sin grupp {drfPpa, hwœ.pa o. s. v.). Palatalen och i-ljudet 

 måste, såsom tidigare (af Leffler, Tidsskr. f. filol. NR II s. 291 och) af honom själf i Fsv. Ijudl. 

 s. 553 antagits, stå i något kausalsammanhang. 



Detta kan man utan betänkande skrifva under. Man kan det så mycket hällre, som 

 den utjämning Brate antar, knappast ens i sig själf är möjlig, af skäl som anförts i § 14 

 — låt vara att /-vokalisationen måhända, säsom Kock medger i P.-B.-S. Beitr. XXVII s. 182, 

 delvis grundar sig på omljudet i 2. 3 sing. près. ind. 



Men Kock söker vidare på först anf. st. så begränsa den utveckling af i efter palatal 

 konsonant, som röjer sig i gita och giwa, att den skulle inträdt i kort rotstafvelse framför i. 

 Medgifvas bör, att om till följd af en sådan ljudlag 2 pl. près. ind. och imp., hela près. konj. 

 samt prêt. part. haft rotvokalen /, det ej vore otänkbart att den kunnat därifrån spridas till 

 öfriga presensformer. Men det gifves en omständighet, som kullkastar hela denna förklaring. 

 Det mot fvn. geta svarande fsv. verbet visar rotvokalen / endast för så vidt det tjänstgör 

 som hjälpverb med betydelsen 'gitta, kunna'. I andra betydelser, såsom 'afla', 'erhålla', 'om- 

 tala', uppträder det däremot alltid som gœta o. s. v. Hvarför den af Kock antagna växlingen 

 här skulle utjämnats i annan riktning än i det förra fallet, är omöjligt att inse. Däremot 

 kan klyfningen med största saimolikhet härledas ur den olikhet i tonstyrka som i stort sedt 

 torde varit förbunden med betydelsedifferensen. Med hänsyn till att hjälpverbet gita i regeln 

 var obetonadt och att äfven verbet giwa ytterst ofta förekom i oaksentuerad ställning, kan 

 man ej gärna tvifla på att det varit denna omständighet som jämte ställningen efter palatal 

 konsonant betingat öfvergången af e till /. 



Under ljudlagen föll äfven det korta e, som uppkommit i svagtonig stafvelse genom 

 förkortning af c « m < rcj § 55): fsv. gim-, ginum — eller genom den öfvergång œ > e, 

 hvarom i § 14 var fråga: fsv. gira 'göra', halfgirpi, porkil, ä. nsv. [kaJf-Jhitte. Om en parallell 

 utveckling af a till y vittna fsv. gynnm, 0stcryytland, ogyr (: gar MELL). Kock, som i Arkiv 

 VI s. 16 f (jf älven IX s. 263) påvisat densamma, tyckes anse att den varit begränsad till 

 en mindre del af språkområdet, och enahanda är väl hans åsikt om den utveckling .,(/« > 

 gi, hce > ki i relativt oaksentuerad stafvelse" som han konstaterar i fsv. halfgirpi och ä. nsv. 

 [kalfjkitte (s. 19 f ). Det torde nu vara klart att den af stafvelsens aksentsvaghet betingade 

 palataliseringen efter palatal konsonant haft ett lika vidsträckt område som fsv. gita giwa. 



Att palataliseringen skulle inträdt ej blott i obetonad stafvelse, utan ock i bitonig, 

 framgår icke med nödvändighet af de uppräknade exemplen. 



§ 17. Samnord. e har i obetonad stafvelse framför m varit underkastadt 

 en labialisering, till följd hvaraf det motsvaras dels af ii, dels af o. A ena sidan 

 förekommer nämligen 



sum pron. rel. H. 122 g. ex. Kk. I2.2; U. 28 shw konj. H. 68 g. ex. Kk. 2 pr.; U. 35 g. ex. Prol. 



g. ex. 1 pr. Vm vm wm konj. H. 6 g. ex. Kk. 12.i; 



N:o 2. 4 



