Hälsingelagen. 27 



som tecken för t se Noreen, Aschw. gr. § 108, anm. 2, 4. Påfallande många äro exemplen § 18. 

 på y i de former af pron. .shi, hvilkas ändelse innehåller (eller innehållit) u: 9, mot 36 med i 

 (däremot för ack. sing, fem., ack. plur. mask och nom. ack. plur. fem. 1 med y, 35 med i). 

 Man kunde häraf frestas att antaga en värklig öfvergång till y framför v, kanske begränsad 

 till nasaleradt ^ och sålunda ett motstycke till w-omljudet af na.saleradt ä i önord. Så länge 

 vidare antydningar om en dylik ljudlag saknas, vore dock detta förhastadt. Måhända beror 

 y i de anförda exemplen delvis på „omvänd skrifning", ty såsom vi i § -15 skola se, har en 

 öfvergång af y till i egt rum i någon af B 49:s dialekter. Denna omständighet eller ock sam- 

 hörigheten med synum (som förekommit strax förut) o. likn. har väl framkallat skrifningen 

 synmi (o: -œ) dsf. 'sin' Kk. 14. Att hvcelyt asn. 'tvåfårgadt' Kg. 7 tillkommit genom omvänd 

 skrifning kan med stor sannolikhet antagas ; jf. särskildt fsv. tivœlyti 'två tredjedelar'. ^ 

 Om behandlingen af den samnord. diftongen œi se §§ 74 ff. 



§ 19. Samnord. i har i ställning framför gg, hh, ng, nh, på h vilket (ännu 

 efter synkoperingstiden) följde konsonantiskt u, utvecklats till y och sedan — 

 dock måhända icke efter r eller framför Ih — vidare till iu. Detta antydes af 



siunka inf. M. i. 



Om det i ofvannämnda ställning inträdda önord. w-omljudet af i se Kock, Sv. landsm. 

 XII.7 s. 9 ff. och Noreen, Aschw. gr. § 70.2; om utvecklingen y > iu därsammastädes Wad- 

 stein, Fno. homb. Ijudl. s. 150 f. ^ 



§ 20. Samnord. / har, ifall det var kort och inom samma stafvelse h före- 

 gick och r efterföljde detsamma, öfvergått till y. Det synes af lånordet 



kyrkiu ns. H. 5 g. ex. Kk. 2 pr.; g, d, as. H. — l-yrliu hygning as. Kk. ind., I.2 — hjr- 



25 g. ex. Kk. 1 pr.; kyrku as. Kk. 4; kyr- kin dorum dp. Kk. 15.i — kyrkiu frip'r ns. 



kiunna kyrkhinnœ gs. Kk. 20 (2 g.); ds. Kg. 4.i; kyrkiu fripi ds. Kk. 2I.2; kyrkiu 



Kk. 21 pr. — lyrl-iu ball'y lyrlio b. ns. H. frip as. Kk. I8.1 — kyrkiu garpi ds. Kk. 



prsef., Kk. ind. — kyrkiu hole k. holce ds. 18 pr., i, M. 33; kyrkiu gaarp kyrkio garp 



Kk. 2.1, I). 3 pr.; kyrlciu hool as. Kk. ind. kyrkœgarp as. Kk. ind., 19.4, M. 13.?; kyr- 



1 Samnord. i behöfver ej föreligga i hyltughur byltugh'r nsin. Kg. 6.2, JE. 13.8 (2 g.) 

 o. s. v.; ordet kan (liksom fsv. byskuper) hafva M-omljud. Se för öfrigt om detsamma § 33. Lika 

 Utet vittnesgillt i fråga om behandUngen af samnord. i är styltingx rast n, as. V. 15 (2 g.), som 

 efter Verelius och Schlyter plägar härledas frän fsv. stilfa stylta 'krycka' och tilläggas betydelsen 

 'krymplingsmir, d. v. s. 'sä längt stycke en gubbe 1. vanfört folk kan gä innan de hvila sig'. Ett så 

 kuriöst längdmått har nog aldrig existerat, utan textens styltingx rast har kommit till genom för- 

 vanskning af ett styttingx rast, i hvars förra led vi igenkänna det från östsvenska och norrländska 

 dialekter välbekanta stytting stötting 'skogskälke, kort släde att köra timmer på'. Detta framgår 

 alldeles tydligt af lagens egen definition af begi-eppet: Sira langh scal st. r. wcra. aki heman for^f 

 sool vm stapu tima. gen iulum oJc huggi större las. ok kumi at'r vm niipian dagli. På motsvarande 

 ställe i H cod. 1609 läses ock Styttungx rast. 



^ Pgutn. har stått utanför dessa ombildningar ; jf. § 6 not 1. 



N:o 2. 



