28 O. F. HULTMAN. 



§ 20. Uu garpœ ap. Kk. ind. — hyrUii Ucepi A. 2, I. 4, 9 — hjrMu wigning as. Kk. ind. 



kyrkiu Mcepu (0: -œ) ap. U. 10 pr. (2 g.) — kyrlciu wcegh hijrliu uœgh ds. Kk. 12.2, 



— Tcijrhiu prœst as. Kk. ind. — hyrhiu Kg. 4 pr.; as. V. 2 — hyrhiu wmriœndœr 



skrup as. Kk. 6.2 — Icyrlàu sohn ds. M. np. Kk. I.2; hjrJciu vceriundum dp. Kk. 6.3. 



Villkoren för denna öfvergång hafva först angifvits af Kock i Sv. språkhist. s. 22 f. 

 Hvad särskildt beträffar fsv. JcyrMa, som utgör ett af stöden för hans teori, har likväl Noreen 

 i Aschw. gr. § 108 anm. 1 velat göra gällande, att det haft inflytande frän ags. cyrce och gr. 

 xvQiaxri att tacka för sitt y. Denna mening faller väl på de invändningar Tamm framställt 

 däremot i Granskn. af sv. ord s. 16. Men den förklaring han vill sätta i stället — att här 

 förelåge «-oniljud af i, värkadt af ändelsevokalen i gen. dat. ack. sing. o. s. v. — är ej mera 

 tillfredsställande, dä några tlere exempel på detta nya fall af i^-omljud icke af honom anföras. 

 Man frågar sig förgäfves, hvarför icke y här kan ha uppkommit genom den kockska ljudlagen, 

 hvars existens ju i alla fall står fast. Att fsv. hyrkia möter redan i de äldsta handskrifterna 

 utgör icke något hinder, enär ingenting motsäger att öfvergången är så gammal; af de ord, i 

 hvilka den för öfrigt visar sig, finnes intet enda belagdt i den äldre fsv. litteraturen. 



Troligtvis har ljudlagen i fråga icke tillämpats af alla B 49:s dialekter. Detta är den 

 sannoUkaste förklaringen af det faktum att äfven i-former afkirJcia voro i bruk inom desamma, 

 såsom följande skrifningar ge vid handen: MrJcia UrUu ns. Kk. 5 pr., 21.3 (2 g.); lirliu g, d, 

 as. 8 g. ex. Kk. 1 pr. — Kirkiu halk'r ns. Kk. 21.2 — kirkiu bolce ds. Kk. 5.i — kirliu dol). 

 dp. Kk. 21.2 — kirkiu fripir ns. Kk. 2I.5; kirkufripi ds. Kk. 2I.2; kirkiu frip as. Kg. ind. — 

 kirkiugapz (0: -garpz) gs. Kk. 21.2 ; kirkiugarpi ds. Kk. 21.2,,); kirkiugarp as. Kk. 21.2, 5 — kir- 

 kiugarpz lipi ds. Kk. 21.2 — kirkiu klcepi kirkiu klœpœ ap. M. 10 pr.; U. 10 pr. — kirkiu ivœgh 

 ds. Kk. 21.2 (2 g.). Kg. 4 pr. — kirkiu piuf as. M. ind. 



H cod. B 49 uppvisar i allmänhet blott sällan skrifningar med i, inströdda bland de 

 vanliga ly-skrifningarna, men i Kk. si., som stammar från en annan hskr. än det öfriga, icke 

 mindre än 15 af det förra slaget och ej en enda af det senare. Väsentligen samma motsätt- 

 ning måste B 49-skrifvarens förlag hafva företett. Att redan i H cod. [B 49—1609 funnits 

 både ij- och 2'-skrifningar är icke osannolikt, med hänsyn till att också Cod. 1609, som annars 

 uteslutande använder de senare, i lagens första kapitel tvänne gånger visar ett kyrkiu i 

 öfverensstämmelse med Cod. B 49. - U cod. B 49 har, i 10 pr., 2 hithörande skrifningar med 

 y och 1 med i. Cod. [B 12— Sch.— B 49 och Cod. [B 12— B 49 torde snarast, liksom Cod. B 12 

 och Cod. Sch., haft endast i-skrifningar. 



§ 21. Samnord. kort i, som efterföljdes af U, har öfvergått till y: 



sylfwr as. Kp. 1 — sylfsmip'r ns. Kp. 1 (2 g.) — sijlf iali ds. M. 1 2.2. 



I de fsv. urkunderna är sylivcr {solfwer) nästan lika vanligt som silicer. Det får därför 

 icke hkställas med öfriga, endast undantagsvis mötande exempel- på labialisering af i framför 

 I, hos hvilka denna måste bero på en ljudlag med vida trängre område. Orsaken till den all- 

 männare labialiseringen i syliver synes vara den, att här Ib — ej blott I — följde på vokalen. 

 Också rb tyckes i många fsv. dialekter framkallat öfvergång af kort i till y; jämte dirwe 

 dirwas anti'äffas synnerligen ofta dyrwe dyrwas {dorfwe derfwas). Att förbindelserna Ih och rh 



Tom. XXXUI. 



