Hälsingelagen. 31 



§ 25. Samnord. kort i, som föregicks af konsonantiskt u och ef terföljdesg 25. 

 af tautosyllabisk supradental har, ifall följande stafvelse icke innehöll (son. el- 

 ler konson.) i, öfvergatt till e: 



Wel 3 spi. Kk. 19.3. 



En utveckling af kort i till ä har enligt Kock, Arkiv IX s. 248 f., under nämnda be- 

 tingelser egt rum inom svenskan. Att den närmast resulterat i ett e-ljud, är väl ett ound- 

 gängligt antagande. — Wel kunde naturligtvis också stamma från någon dialekt med den all- 

 männa öfvergang kort z > e framför supradental, som Kock a. st. uppvisat i Cod. Bur. 



Att åtminstone en del af B 49:s dialekter icke haft denna sistnämnda öfvergang visa 

 likväl skrifningar sådana som hirkia ns. Kk. 21.3; silfiiri ås. Kp. ind.; sMliœs inf. M. 10 pr.; U. 

 prol. o. fl.; wiliœ 3 ppi. Kg. 6.i o. fl. Osäkrare är, om ej den förstnämnda, trängre begränsade 

 ljudlagen varit gemensam för dem alla. Wil o. d. 1, 3 spi. H. 54 g. ex. Kk. 4; Ü. 12 g. ex. I.2 

 kan (liksom mil vill Kk. 12.2, J). 4.i) hafva långt dentalt I eller bero på utjämning med Inf. 

 wilice, près. ind. plur. wilium wilin tvilim, près. konj. wili o. s. v. Och win as. Kg. 4.i 

 kunde tänkas fått sitt i från de tvåstafviga böjningsformerna (eller nom. sing., med långt 

 dent, n?), där det Ijudlagsenligt bevarats. Det troligaste är väl emellertid, att en del af dia- 

 lekterna alls ej tillämpat ljudlagen. 



• Wel motsvaras i H cod. 1609 af Wil, och äfven annars finner man där inga e-skrifningar 

 af hithörande ord. Att H cod. [B 49 — 1609 visat samma konsekvens, är icke osannolikt, men 

 naturligtvis högst osäkert. 



§ 26. I svagtonig stafvelse, pä hvilken följde en hufvudtonig med so- 

 nanten y, har samnord. kort i blifvit y. Till denna slutsats berättigar väl 



mysfyrm'r mysfyrmœ 3 spi. M. 2.i; U. 2.i, 



jämfördt med miskiuina Jcona mishunnœ honœ ns. M. I.2; U. 1.2. En dylik på regressiv vokal- 

 hai'moni beroende öfvergang / > y anför också Noreen exempel på i Aschw. gr. § 138 anm. 

 H cod. 1609 har i stället för Cod. B 49:s mysfyrmœ ett misfirmi^; grundhandskriften 

 kan lika väl hafva haft det ena som det andra. Med större sannolikhet låter sig mysfyrm'r 

 i U. 2.1 återföra på U cod. [B 49 — Sch.— B 49: Codd. Sch. och B 49 öfverensstämma i bruket 

 af ^/-formen emot Cod. B 12, som har misfyrmis. 



§ 27. Samnord. kort / har i obetonad stafvelse utvecklats till en e- eller 

 œ-liknande vokal. Likväl var ljudlagen alternativt begränsad sålunda, att den 

 icke värkade framför t, eller så, att den värkade efter en stafvelse med sonan- 

 ten e, o eller o. Öfvergången visar sig i 



epren ns. I. 17. ^ landzens gs. \). 4.2. 



1 Man har att för slutartikelns vidkommande titgâ frän samnord. former med rotvokalen i. 

 Där den i historisk tid icke företer denna, utan i stället e (eller œ), sker det tUl följd af ljudlagar, 

 som hvarje i uti samma ställning varit underkastad. Se härom Noreen, Aisl. gr.^ § 143 anm. 1 och 



N:o 2. 



