32 O. F. Hult M AN. 



§ 27. samt i 



gcerpœn ns. M. I6.1. prcestœns gs. Kk. 2.2. 



iorpœnnœ ds. Kg. 6 pr. (rœiter:) biscups rœttœn as. M. 25 — konungx 



Tiostœnn ns. U. IO.2. rœttœn as. M. 25. 



mannœn as. M. 17. piufwœn ns. M. 35. 



Ocksâ skrifningarna iorpanœ as. Kg. 2.i; giœrnningim ns. Kg. 6.1, gœrningurur. as. Kg. 

 1 pr.; giœrpunce as. Kg. 1 pr. tyda hän på former med œ i artikelns rotstafvelse. De härröra 

 frän en skrifvare, som ofta förblandat de tre ändelsevokalerna a i u, emedan de uti hans egen 

 dialekt sammanfallit i den nämnda — något hvartill vi skola återkomma i §§ 84, 90 o. 98. 



Alla B49:s dialekter voro ej delaktiga af öfvergången i fråga: uti handskriften före- 

 kommer äfven barnsis (o: -his) gs. U. 11. 1, barnin np. U. 7.i; botin ns. V. 6.1, botina as. U. l.i; 

 gifpiinns. U. 8.1, giptinni ds. U. 8.1, gifptinœ as. U. 8.1; giœldin n, ap. U. 25 pi\, 1; gœrningini 

 ds. M. 22; husin np. Kk. 2.2 (3 g.); iorpince as. Kg. 2a; TcalTcin as. M. 35; lagJiin np. Kk. I6.1; 

 lansins lansis (o: -ins) gs. I), l.i, 11; lœMrin ns. M. 14.i; mannin ns. M. I6.1; U. 7.i, manzins 

 mansins gs. M. 17; U. l.i; prœstins gs. Kk. 2.2; sahin ns. M. I6.1; sarin ap. M. 14.i; sliftcelo- 

 tin. as U. 8.1; slifptin ns. U. 8.1; stapin as. M. I6.1; wœgliin uceghin aa. Kk. 14 (2 g.); wœrijl- 

 din ds. I. 17; opin ns. U. prol. 



Att åtminstone någon dialekt, som annars genomfört öfvergången, bevarat i framför 

 t, kan slutas däraf att ingen skrifning med -et eller -œt visar sig vid sidan af de 17 

 exemplen på artikeln -it: arit Kk. 10; barnit M. lO.i, 13.i,2, I6.1; fangit Kg. 2 pr.; gozit U. 

 10.1; hibsit M. 31.2, V. 15; lagh slitit Kg. 6.1; malit {). 8.1; banzmalit Kk. 17.2; remit M. 2.i, M. 

 17 (2 g.), 18; sMplaghit M. 23. I öfriga former af slutartikeln möta vokalerna i och e œ resp. 

 33 och 10 gånger. — En liknande differentiering af artikelns rotvokal har Kock, Fsv. Ijudl. s. 

 289, påvisat uti vissa yngre fsv. urkunder. 



Likväl är den möjligheten icke utesluten, att någon af B49:s dialekter låtit öfver- 

 gången ske också framför t, fastän det tillfälligtvis icke kommer till synes i handskriften. I 

 § 90 skola vi finna att vissa skäl göra en sådan behandhng af ändelsevokalen i sannolik. 



Kock, Fsv. Ijudl. s. 288 ff.; jf. äfvon här längre fram. Jämväl där artikeln, såsom i vissa fornnorska 

 och östsvenska dialekter är händelsen (Wadstein, Fno. homb. Ijudl. s. 88; Hsegstad, Gam. tronderm. s. 

 79; Hultman, De östsv. dial. § 2. 10 o. anm.) uppvisar e i större utsträckning än de i ändelse- 

 stafvolsor konstaterade ljudlagarna kunna förklara, torde det vara att återföra på äldro i. Märkas 

 bör nämligen att artikeln saknade den biton, som tillkom böjningsändelser af för öfrigt samma ljud- 

 gestalt, och att det ej saknas antydningar om att nämnda dialekter låtit hvarje i uti fullkomligt obe- 

 tonad statvelse öfvergå till e. En tämligen säker sådan gifva de fno. pronominalformerna meh, pék., 

 sek, vet, met, som visa sig i samma urkunder som nämnda förliållande (Wadstein, a. a. s. 53, o. 

 Hsegstad a. st.), Att här invärkan från ek, mér, pér, ser och vér skulle framkallat e-ljudet (jf. Wad- 

 stein, senast a. st.) kan väl ej anses som en mera tilltalande förklaring. Endast under förutsättning 

 af en ljudutveckling i > e i obetonad stafvelse kan man dessutom förstå att suffixet -lig- i en dol 

 fno. urkunder konstant ersattes af -leg- {-lœg-). Också hvad östsvenskan angår, hänvisar vokalisationen 

 i ack. sing, af de personliga pronominerna på samma ljudlag; de hatva nämUgen äfven i dialekter, 

 där starktoniga kortstafviga monosyllaba bevara i otörändradt (Hultman, a. a. § S.e), i svagtonig ställ- 

 ning tormen mä, tä {dä), sä. 



Tom. XXXIII. 



