Hälsingelagen. Sa 



Ett spår af en liknande, men endast efter stafvelser med e, o eller inträdd öfver- § 27. 

 gång — hvilken naturligtvis tillhört någon annan dialekt ^ utgör åter på sätt och vis Tcostcenn 

 i U. 10.2. Såsom nedan skall visas, har denna skrifning föranledts af ett hosten i tidigare 

 handskrifter, där en dylik vokalharmonisk differentiering af artikelvokalen tydligare framträdt. 



Exemplen med e och de med œ representera utan tvifvel skilda dialekter. Jf. § 90. 



Uti H cod. [B 49 — 1609 hafva väl skrifningar med -it uppträdt lika exklusivt som i 

 God. B 49; de göra det nämligen också i Cod. 1609. I stället för de öfriga hithörande skrif- 

 ningarna i H cod. B 49, 20 med i och 9 med e 1. œ, finner man i Cod. 1609 24 med i och 3 med 

 e. 1 Af de sistnämnda förekomma 2 på ställen där också Cod. B 49 har en e- eller fp-skrifning, 

 och endast 1 motsvaras där af en «'-skrifning. Det synes på grund häraf mycket sannolikt, 

 att redan i grundhandskriften hvartdera slaget varit representerad t. — Om U cod. [B 12 — 

 Sch. — B 49 kan detta med säkerhet påstås. Codd. B 12 och Sch. visa liksom Cod. B 49 

 i allmänhet skrifningar med i, men i IO.2 har Cod. B 12, likaledes i väsentlig öfverensstäm- 

 melse med densamma, hosten. Visserligen läses på motsvarande ställe i Cod. Sch. hostrm, 

 men detta är påtagligen mindre ursprungligt; hosten stammar nog från Cod. [B 12 — Sch. — B 49, 

 i likhet med ett hotenœ (hotœnœ) som både i Cod. B 12 och i Cod. Sch. möter uti l.i, och med 

 en mängd i UL:s öfriga balkar förekommande exempel på öfvergång af artikelns rotvokal 

 till e iœ) enligt vokalharmonilagen. ^ 



Såväl i H cod. 1609 som i U codd. B 12 och Sch. visar artikeln, där den ej uppträder 

 med sin ursprungliga rotvokal i, i dess ställe e. Enda undantaget härifrån, hotœnœ. U. l.i i Cod. 

 B 12, har för penultimans œ att tacka en assimilation med ultimans; artikelns rotvokal är 

 nämligen här aldrig œ utom i ack. sing. fem. (hvarå ett annat ex. föreligger i lœstis botœnœ 

 M. 24.1). Nämnda undantag är således icke likställigt med œ-skrifningarna i vår hskr., hvilkas 

 œ mera spontant utvecklats ur i. Dessa sistnämnda, som förekomma både i H och i U, 

 kunna under sådana omständigheter med stor sannolikhet antagas härröra från B 49-skrif våren. 

 Att han i enlighet med sin egen dialekt användt en skrifning med ce har dock åtminstone 

 ibland föranledts af att hans förlag på motsvarande ställe visat en med e. Ty såsom vi ofvan 

 sett, tyda vissa koincidenser mellan «-skrifningar i Cod. B 49 och e-skrifningar i andra hand- 

 skrifter på att de icke oberoende af hvarandra inkommit i texten. 



Samnord. Oj. ^ 



§ 28. Samnord. o, kvarstår i allmänhet — om undantagen se §§ 29 — 31 

 såsom o: 



1 Nämligen edhren I. 17; mannen M. 17; mansens M. 17. Till gœrningim M. 22 ocli 

 piufivmn M. 35 finnes ingen jämförlig motsvarighet i H cod. 1609. 



2 T. ex. bote7i M. lO.i, 21 pr., 33 pr.; hotenœ M. 2G, 44.i; lœstis hoten M. 24.i; lœ.stis ho- 

 tenœ l. hotœnœ M. 24.], 29 pr.; sarœ hoten M. 29.3; epren I. 23; iorpenœ Kg. 5.i. — Efter andra 

 vokaler än e O O tyckes artikelns rotvokal undantagslöst vara i. 



3 Med o, förstås här det vanliga o-ljudet. Om ett annat sådant, som tyckes liafva förefun- 

 nits där ett genom a-oinljud uppkommet ytterligare varit utsatt för invärkan af ett påföljande h se 

 § 32 not 2. Betr. den samnord. fördelningen af kort o och kort u se Exkurs I. 



N :o 2. 5 



