34 O. F. H ÜL TM AN. 



§ 28. a) bondm ns. Kk. 12 pr. o. fl.; U. 2.i o. fl. oh konj. H. prsef. o. fl.; Ü. ind. o. fl. 



hort adv. I. 5; U. 6.3 o. fl. i solo ds. U. II.2. 



irop'r ns. Kg. 6 pr. 0. fl.; U. 1 pr. 0. fl. tolf num. Kk. 4 0. fl. 



doo 3 spi. M. 10.1 0. fl. tompt ds. V. 1,^ 

 hoor as. Kk. ind. 0. fl.; U. 5. med flere liknande. 



norghi ds. iE. 16 pr. 



b) iorgh'r 0. d. 3 spi. Kp. 6 (3 g.). for prep. H. 36 g. ex. Prsef.; U. 23.2. - 



hoorp as. M. 23. forhupit nsn. Kk. 21. 1 — forhup as. 



1 I starktonig stallniag mot det ursprungliga förhållandet, till följd af utjämning; se formläran. 



2 Orsaken till att tomjjt ds. V. 1, tomptum dp. V. ind., 1 (2 g.) ej nämnas bland exemplen 

 pä o för samnord. o = urgerm. kort u, af hvilka en fullständig samling står att finna under b), är 

 den, att rotvokalen i detta ord torde återgå på urgerm. ö. Af de tvilnne olika åsilvter, som uttalats 

 rörande ordets uppkomst och hvilka liafva det gemensamt, att rotvokalen återföres på urgerm. kort u, 

 kan nämligen ingendera utan reservation godkännas. En identifiering af nord. töpt topt tupt tomt 

 o. s. v. och flit. zumft — ■ efter Noreens anvisning i Aschw. gr. § 84, 2 b — är m- flero synpunkter 

 betänklig. Först och främst synes de båda ordens betydelse vara i grund olika. Det senare betyder 

 som kändt 'Schicklichkeit, Gesetz, Regel; Verein nacli bestimmter Regel, Zunft' och kan icke skiljas 

 från fht. zëman, got. gatinian 'ziemen, passen', medan töpt o. s. v., också enligt Noreen (Aschw. gr. 

 § 260. 2), sammanhänger med got. timbrjan, gr. öéfioo o. s. v. För det andra står hypotesen om ett 

 urgermanskt konsonantinskott i zumft o. likn. ord (Sievers, Gnmdriss P s. 298) på synnerligen 

 svaga fötter. Bortsedt från det tvetydiga töpt visa öfriga germ. språk intet spår af dylika former, 

 och man har därför allt skäl att uppfatta företeelsen som specifikt högtysk — något som i sig själft 

 mycket väl låter sig göra (se Bragmann, Vergl. Gram. P s. 385 f.). För det tredje, slutligen, nöd- 

 gas man med afseende å formen tomt anlita den icke särskildt tilltalande utvägen att i densamma so 

 en blandprodukt af två olika stamformer töft- och twmt-, i livilka den ui-sprungliga skulle differentie- 

 rats. Den andra etymologien af ordet, hvilken framställts af Buggo i P.-B.-S. Beitr. XXI s. 426 (jf. 

 äfven Hultman hos Mikkola, Bezz. Beitr. XXV s. 75) sanmianhåller det med gr. däsrsdor. I den 

 form, hvari den föreligger hos Bugge och Kock, Arkiv XV s. 345 ff., leder denna till antaganden, 

 snarlüia det sistnänmda. Och livad värre är, man kan mot densamma invända, att den icke-hufvud- 

 toniga andra stafvelsens e ofelbart skuUe öfvergått till i och i nord. framkallat «-omljud uti alla böj- 

 ningsformer (jf. Noreen, Urgerm. Lautl. s. 18 f.; Streitberg, Urgerm. Gramm, s. 53 f.). Alla dessa 

 svårigheter undgår man emellertid genom en modifikation af den senare förklaringen. Ordets rotdel 

 skulle icke omedelbart återgå på ieu. dmped- (> gr. åccsrsö-), utan representera ett ieu. dömpd- 

 (anal. f. dönibd-, jf. sskr. upa-bdå-, gr. eiri-ßöai). Under denna förutsättning lydde stammen på ur- 

 germ. och urnord. ståndpunkt tömfti- eller kanske snarare tôm,ftû- (Märk den alternativa fsv. plu- 

 ralen tomptar samt att nord. i allmänhet icke låtit i-stammar antaga ö-stamsböjning, väl däremot ofta 

 tvärtom). Allt efter huruvida ft kvarstod eller blef pt kom ordet att i olika dialekter lyda tömft 

 eller tumpt. Från tvmft utgingo töft (toft) och tömt {tomt tompt), det förra frän böjningsformer med 

 tautosyllabiskt mft, det senare från sådana med heterosyllabiskt: jf. Kock, Arkiv IX s. 142 o. Noreen, 

 Ascliw. gr. § 248.1. Också tximpt uppträder under den historiska tiden i tvåfaldig gestalt, dels som 

 tömpt {tömt tomt etc), dels, till följd af assimilationen mj) ,> J)p, som töpt {topt toft etc). Att 

 töpt o. d. företrädesvis användes inom västnordiskan, töni2)t o. d. inom östnordiskan, sammanhänger 

 med att assimilation af nasal -|- homorgan tennis skett i större utsträckning i den förra; uti VGL. I, 

 hvars språk häri ansluter sig till västnordiskan (Kock, Fsv. Ijudl. s. 503 ff.), finner man ock topt 

 toft. Hvad slutligen beträffar fvn. tu2]t, så har här u uppstått genom förkortning af ö, liksom i fvn. 

 gutt (Morgenstern, Arnamagn. Fragni. s. 44 f.). No. tgft toft åter kan vara påvärkadt af verbet 

 tyfta *t0fta, liksom fsv. cerf af verbet œrwa. 



Tom. XXXm. 



