Hälsingelagen. 



35 



Kk. ind. — fordœnvces 3 spi. U. 23.3; 

 3 ppk. Kk. 2.2 — forfal forfall r, ap. 

 H. 5 g. ex. Kk. 12.i; U. 1.+ ; forfallnm 

 dp. M. 29 - forfanes 3 ppi. M. 13 pr. 



— forgangœ inf. \). 14 pr. — forgœrniij'r 

 ap. M. ind. — forg'mrce for giorœ inf. 

 Kg. 6 pr. (2 g.); forgiorf for giorf n, 

 asn. H. 6 g. ex. Kg. 6 pr.; U. 1.3, 5, lO.i 



— forhcefpœ inf. U. 8.i; forhœfpœt asn. 

 U. 8.1 — for luelgh ns. M. 16.i — forlata 

 forlatce inf. M. I.2; U. I.2; förlåtit n%i\. 

 M. 1.2; U. 1.2 — forhpit asn. Kg. 10 — 

 otvormaghi ns. H. 6 g. ex. Kk. 19.i; 

 as. (0: -œ) M. 7.1, I. 8.1 — forman ns. 

 U. 16.2 ; formans gs. V. 14.4; formunni 

 ds. Kk. 20 — forseaman ns. V. 14.4 — 

 forskilœ manni ds. M. 26 — forsœti as. 

 Kg. 4.1 — fortaU 3 spk. V. 15 — 

 forwcerVr 3 spi. Ü. ind. 



fori o. d. adv. H. 12 g. ex. Kk. 2.2; U. 4 g. 

 ex. Ind.; prep. H. 111 g. ex. Kk. I.2; U. 

 13 g. ex. 2 pr. — foru; giort forcegiort 

 n, asn. M. 24; U. 8.1 — fora haldœ (o: 



for(c h.) inf. Kk. 2.2 — force horns 3 § 28. 



spti. U. 10.1 — force Iceggices inf. I. 9. 

 fornt n, asn. Kg. 11 pr., I. 14. 1; fornum dsm. 



V. 18 pr. 

 Jiorn ns. U. 11.1 — liorn stoh as. V. 6 pr. 

 horn hoorn n, as. H. 6 g. ex. Kk. 6.1 — 



frökorn as. t). 14 pr. — Koorn tiund 



ns. Kk. 7. 

 morghin as. U. 4 — morghungicef o. d. d, 



as. JE. 5; U. 7 g. ex. Ind. ^ 

 morp as. M. ind. — morpgiœldœ gp. U. 6.2. 

 morpare ns. M. 16. 

 norpcen adv. Kg. 7, {). 15. 

 Norpstigli'r norpst/gh'r ns. Kg. 11 pr., 1; 



7iorpst/ghi ds. Kg. U.i. 

 ohcert nsn. U. II.2; ohir apn. U. lO.i. ^ 

 or prep. Kg. 10, \k 15; U. 19; adv. M. 15.i 



— orlof orloff as. Kk. 3, I). 14.3; U. 1 



pr. — orpiufwce adj. M. 34.i, 36. ^ 

 orf orfj- as. M. lO.i, 11; U. 7 g. ex. lO.i. 

 orhœr or¥r 3 spi. H. 4 g. ex. M. 15.i. 

 (orp:) epsorp as. \). 7.2* — mcetz mannce 



orpum mcepzmanna orpuni dp. V. 4, 5 



1 Alla dessa former äro analogiska; se formläran. 



2 Såsom man i formläran skall finna, :ir oJcur en analogibiklning. 



* Användt som adverb (oUer hufvudtonig sammansattningsled) iü- or analogiskt: se formläran. 



* Brate har i Ä. Vml. Ijudl. s. 63 noten icke lyckats göra troligt, att fsv. ezorp tvizorp 

 innehölle ett som simples aldrig anträffadt neutralt subst. sörp « siiör-p) 'svärjande, ed'. Bety- 

 delsen nödvändiggör för ingen del ett frångående af den gamla uppfattningen, att ordens senare sam- 

 mansättningsled helt enkelt utgöres af subst. orp. På de tre ställen i den fsv. litteraturen, där ezorp 

 möter, afser det tydligen just 'edsorden', innehållet af den ed som skulle svärjas. Så i DL J). 13 

 pr.: firi hanum (den som skall gå eden) shal epa tahi edzord sighia. Dela per sipan wm ezord 

 pcet shal a epa taha stunda. Och i HL ^. 7.2: shill pem (den som utfäst eden och hans mot- 

 part) wm epzorp. pa a han luitœ mceth II niannum for hwcerice han hafwr skilt (huru han formu- 

 lerat den utfästa eden), ok gangi sipcen lagh sin. Hvad åter wizorp beträffar, står tydningen 'be- 

 visningsord', d. v. s. 'bevisningstalan' i god öfverensstämmelse med ordets faktiska betydelse 'rättig- 

 het 1. skyldighet att bevisa eller med ed fria sig' och är också därför att föredraga framför Brates, 

 att den ej som denna lösrycker wizorp från de liktydiga tvitorp witu orp. Jf. för öfrigt Wadstein, 

 Tidskr. f. fil. N. R. X s. 230; Björkman, Sv. landsm. XI. 5 s. 41 not 2; Lidblom, Ant. tidskr. f. Sv. 

 XVI.°1 s. 46 ff. m. fl. — Likväl förekom i fsv. också ett uitzsorp (Tamm, Uppsalastudier s. 30), hvars 

 senare del man kunde vara böjd att härleda från en konsonantstam SHÖr-ip, afljudsvariant tiU Brates 

 suör-p. Men ojämförligt sannolikare än att en så unik bildning; skulle föreligga är det naturligtvis 

 att -S0rp utgör en vanlig e^ö-afledning till adj. S0rr, som väl i likhet med t. ex. fgrr haft både 



]S:o 2. 



