36 O. F. HULTMAN. 



§ 28. pr. — wkorp o. d. n, ap. H. 22 g. ex. poMce ns. M. 2.i (2 g.) — pohhœ h0t'r ap. 



M. 13.4; U. 7.3, 11.2; ivipzorpum dp. ]}. M. ind. 



13 pr. porn ns. H. prsef. 



os d. H. 4 g. ex. Kk. 2I.2; a. Kg. 11. 1, I. 17; porpa Tcarlœ np. J). l.i. 



oos a. ^. 16.1. ' iponvœ:) porf 8 spi. V. 18 pr.; por/fimm 1 

 sorgh'r ap. Kp. 6. ppi. Kk. 21.5 ; porwœ 3 ppi. Kk. 4. ^ 



Felskrifning för /orre är säkerligen f0ra prep. jE. 16 pr., V. 3. 



Rotvokalisationen i hurghan as. Kp. ind., burghupce (o: -œpœ) 3 spti. Kp. 6 liänvisar 

 pä lågtyskb ursprung för de båda orden: jf. mit. lurgc (Scliiller-Lübben I s. 397). 

 Om behandlingen af den samnord. diftongen io se §§ 63 ff. 



§ 29. Samnord. o, i kort rotstafvelse, efterföljd af it, har öfvergatb till u: 

 Huru huru adv. H. 24 g. ex. Kk. 7; U. 6 g. ex. Ind.' 



•aktiv och passiv betydelse; liksom subst. hm. fèrd betyder 'Adgang til at komme frcm underveis' 

 skulle alltså s0rp betyda 'möjlighet (d. v. s. rättighet) att svärja'. Det är icke otroligt att det van- 

 ligare wizorp är en folketymologisk ombildning af detta wizSrp — uppkommen efter det simplex 

 S0rp fallit i glömska. Då ordet mest förekom i vissa stående uttryck, där dess flexion och genus 

 icke framträdde — ivald oJc iv., œgha w. o. s. v. — och dä som bekant orp mycket tidigt öfvergick 

 till örp, var det så godt som uteslutande vokalkvaliteten som skilde ivizërp från ett ivizörp. — 

 Noreen anför i Urgerm. Lautl. s. 171 äfven ett fsv. subst. epsSrp. Troligtvis åsyftas här edz0rd, 

 som i DL {)g. 13 pr. möter i sammanhanget gangi pœn dagh ep sin sum pcer ncest ar e. cepti. 

 Då emellertid å ena sidan œr ez0rt i det fsv. lagspråket är ett vanligt uttryck för 'det är tillätet att 

 aflägga ed' — äfven i DL förekommer det — och å andra sidan just DL har att uppvisa flere 

 exempel på -d eller -d för -t i adjektivens nom. ack. sing, neutr. (Brate, a. a. s. 52), så kan edz0rd 

 i samma lag ej gärna uppfattas annorlunda än som en sidoform till ezBrt, noutr. af adj. ezör. 



1 Dat. os är analogisk; så ock ack. os oos, då den såsom här brukas i svagtonig ställning. 

 Se härom formläran. 



2 AUa dessa former äro analogiska; se formläran. 



3 Fön. horo huru hworo hwaru etc. äro etymologiskt identiska med fvn. huernug. De båda 

 förstnämnda formerna utgöra ljudlags enliga fortsättningar af ett äldre huarn-iiu^, eg. "hvilken väg', 

 och de öfrigas af-\akelser från desamma bero på anslutning till motsvarande simplex. Betr. första 

 stafvelsens o, u jf. fvn. horvetna fg. hurvitna; betr. bortfallet af n fsv. Änuiper (jämte Armviper); 

 att slutljudande j bortfallit i obetonad stafvelse visar fvn. huersu jämte huersug, fvn. hize ä. nsv. 

 hitze jämte fvn. hizig fsv. hyzselc. — Oafsedt det mindre tilltalande i att skilja de liktydiga och till 

 ljudgestalten snai-lika önord. och vnord. formerna från hvarandra, går det af tvänne skäl icke an att 

 uppfatta fön. horo huru etc. såsom dat. sing, neutr. af pron. hytärr (jf. Wadstein, Fno. homilieb. 

 Ijudl. s. 44, o. Kock, Sv. landsm. XII. 7 s. 6). Det sistnämnda betyder 'hvilken af de två', men do 

 förra ha icke betydelsen 'på hvilketdera sättet'. Och formen horo huro i fda. m-kunder, som re- 

 gelbundet (utom framför m och ng) förete ce för urspr. u i ändelsestafvelser ■ — tt ex. Er. Själl. L. 

 1: 48, 3: 49, 51 — bevisar att ordets ultimavokal icke kan vara den gamla dat. sing, neutr. -ändelson. 

 — En uppfattning, som står den här framställda nära, uttalas i Falks o. Torps Etym. ordb. s. 314 f.: 

 de önord. formerna skulle ha utgått från en af „*huer -\- ug <Z veg" sammansatt sidoforni till fvn. 

 huersu, huersug, huernug etc. Hvad huer föreställer och huru det utvecklats till hor- hur- upplysa 

 dessa författare likväl icke om. 



Tom. XXXm. 



