38 O. F. HULTMAN. 



32. dott'r ns. M. 14.2; U. 7 g. ex. 8.i; as. M. dott'r b.) ns. U. 16.i — doWr sun ns. 



14 pr.; U. 8 pi"., i — toWr larn (o: M. 15, 



utan ock 



datt'r as. M. 12 pr. 



Den olika behandlingen af ljudet har utan tvifvel kännetecknat olika dialekter. 

 H cod. 1609 visar öfverallt — äfven där vår hskr. har daWr — skrifningar med o, 

 hvilka med någon sannolikhet kunna förmodas varit enrådande också i H cod. [B 49—1609. 



Samnord. u. ' 



§ 83. Samnord. u kvarstår, frånsedt de i §§ 34 — 42 behandlade inskränk- 

 ningarna, såsom u. Det motsvaras i handskriften dels af w eller v, dels af w, i början af 



'klok' (Thorsen, Sprogarten på Sojorö ss. 9, 23 ff.). Att här antaga IjudlagsenHg utveckling af ö 

 till ä (eller ä) strider naot livad vi veta om ö-ljudets behandling i danskan; och lika litet är något 

 analogiskt hiförando af den öppna vokalen tänkbart. Den enda möjliga förklaringen synes vara den, 

 ;itt redan det d, som ordet pä samnordisk ståndpunkt uppvisade, var i någon mån öppnare än det 

 vanliga ö-ljudet. Till följd liäraf kunde det i en del dialekter sammanfalla med sistnämnda vokal, i 

 andra, efter det långa a-ljudets öfvergång till fl, med detta. H var för ö-ljudet här var öppnare är 

 ej svårt att inse. Då /(-ljudets delabialiserande inflytande (Noreen, Aisl. gr.^ §§ 108.2, 109) gjorde 

 sig gällande, hade ordet redan formen dohter, med o för urgerm. u till följd af fl-omljud. Det är 

 därför ganska naturligt, att ljudlagen här frambragt en annan vokalnyans än i t. ex. sollt O sdtf), 

 öhta (]> ötta), där ett u varit utsatt för dess invärkan. — Ordets behandling i det danska skrift- 

 språket står väl ihop med vår hypotes. I de äldsta fda. urkunderna skrifves det dottœr dotcer, men 

 redan tidigt visar sig därjämte dattcer (Lund, Det seldste da. Skriftspr. Ordforr. s. 25); sedermera och 

 ända tiU 1700-talets midt är daatter — länge jämte dotter — det vanliga. Förmodligen återgifva 

 alla dessa skrifningar ett uttal med å i första stafvelsen, så att uppträdandet af beteckningen a bör 

 ställas i samband med att ^dd samma tid långt a öfvergick tül fl, livarigenom bokstafven a erhöll 

 äfven sistnämnda ljudvärde. Delvis står måhända bakom dem en uttalsform med förkortadt å, 

 hvilken förhöll sig till datier liksom nsv. dotter tUl nsv. dial. dater. Ur en sådan har möjligtvis 

 nda. Datter direkt framgått. Mot antagandet af en Ijudlagsenlig utveckling af kort fl till a kan 

 knappast någonting invändas; att den ej visar sig i flere ord, kan bero på att å ej var förkortadt i 

 flere då den genomfördes. Det är för öfrigt icke så säkert, att Datter är det enda exemplet. Kanske 

 förtjänar det närmare undersökas, om ej en sådan öfvergång ligger till grund för det påfallande fak- 

 tum, att urspr. kort a framför ng i många danska dialekter — äfven riksspråket — städse represen- 

 teras af fl, aldi-ig af fl — i olikhet mot förhållandet fraanför urspr. Id nd mb och uti de omgifvande 

 dialekterna i Danmark och sydligaste Svcrge. I svenska dialekter har tvärtom i3g framom de senare 

 konsonantförbindelserna framkallat utveckling af ett föregående fl tUl å. Förhäller det sig så som 

 nämndes, skulle den förlängning, som betingat öfvergången till å, tidigast hafva upphäfts framför rag, 

 framför M nd mb däremot först senare, då kort å icke längre blef a. I själfva värket har fl i en 

 skånsk dialekt. Åsbomålet, förkortats, där da. rspr. har fl, men förblLfvit långt och diftongerats till 

 ÜU där det har «, t. ex. log, stoga: kgul, bann, Jigitn = da. lang, starige: Jcold, band, hand (jf. 

 G. Bülmg, Sv. landsm. X. 2"ss. 92, 99, 128 f.). — Men oberoende af om nda. Dflrter bör på så sätt 

 förklaras torde man med stor sannolikhet kunna påstå, att detta ord ursprungUgen haft ett o-ljud, 

 öppnare än det vanliga. Det sistnämnda betecknas här med o^, det förra med Og. 

 ^I^Betr. den samnord. fördelningen af kort u och kort o se Exkurs I. 



Tom. XXXni. 



