Hälsingelagen. 



43 



skuld as. ^ H. prsef., M. I.2 — skuld aar fas. ^ 



U. ind. 

 skulu o. d. 3 ppi. H. 62 g. ex. Kk. 1 pr.; 



U. 8 g. ex. 1 pr.; skuldce 1 spti. U. 



10.1; 3 spti. JE. 16 pr.; skuldi 8 sptk. ^ 



I. 2, V. 7, 16 pr. 

 skutt ds. Kg. 10 — hughu skut ns. \). 14.i 



— wtskut as. U. 6.3 — wtskutz stool as. 



M. 6.1. 

 sÄ;M^a skupce inf. Kk. l.i, V. 8.1, 17.i; sku- 



pce 3 spk. ^. 1.3.3; skupij 3 ppk. Kk. 2.2. 

 (skmra:) skurin nsm. Kg. 9.i. 

 sfiJ/f nsn. M. 31.4. 

 stumblce as. M. 15.i. 



{stutva:) prœstce stusw (o: ^. stufw) ds. Kk. 21.2. 

 (*Mma»".') mmpsumhry ds. J). 8 pr. — Summar 



fel ns. V. 18.3. 



sum'r s^imm'r npm. jE. I6.1 (2 g.). § 33. 



Sun sun ns. M. 15; U. II.2; as. jE. 12 pr., 

 M. 38; sunar gs. jE. 15 — bropur s^in 

 ns. ^. 15 — dott'r sun ns. iE. 15 — 

 sunar sun ns. JE. 15 — sust'r sun (o: 

 sysiV s.) ns. jE. 15 — suna barn ns. 

 U. 16.1. 



sund np. V. 14. 1 — aspa sund as. Kg. 7 — 

 smasund ap. V. 14.i — sundapij sun- 

 dapa (o: -<e) ds. Kg. 7, 11. 1. 



sunnastce Iwghcer ns. Kg. ll.i. 



{sunnudagher :) sunœdagha (0: sunnœd.) ap. 

 Kk. 15.1. 



(sy nia:) sund nsf. jE. 2 pr. 



[-tugher:) byltugh'r o. d. nsm. ' H. 5 g. ex. 

 Kg. 6 pr.; U. 4 g. ex. 21 pr.; byltughum 

 biltughum dsni. JE. 13.8; U. 21.2 ; byl- 



1 Formen analogisk: se formläran. 



2 Formen förutsätter en sammanblandning af ö-stammen skyld 'skyldskap' och i-stammen 

 skyld 'skuld': se formläran. 



' Af de olika etymologier som framställts för fsv. biltugher — se Verelius hos Schlyter, 

 Ordb. s. 67; Rydq\-ist, Sv. spr. 1. El s. 388; Brate, Ä. Vml. Ijudl. s. 33 ff., noten — kan ingen 

 anses tillfredsställande, och de senaste uttalandena om ordet — hos Tamm, Etym. sv. ordb. s. 36, 

 och Freudenthal, Östgötalagen s. 39 — bestå blott i ett resigneradt „non liquet". Ett ytterligare 

 försök att bringa klarhet i frågan må dock här göras. Hvad d& först och främst ordets förra del 

 beträffar, så utgöres den nog i öfverensstämmelse med den äldsta uppfattningen af fvn. bil 'tidrymd, 

 viss begränsad tid'. I fråga om -tugher måste vi däremot se oss om efter nya kombinationsmöjligheter. 

 En sådan erbjuder sig ock osökt. I fvn. finnes som bekant ett verb tiôa, som från början är iden- 

 tiskt med got. tiuhayi, fht. ziohan (prêt. pl. zugum, part. gizogan) 'draga'. Det förstnämnda har 

 emellertid, frånsedt det isolerade participet togenn, antagit svag böjning och sammanblandats med det 

 mot fht. ziJian 'säga, beskylla' svarande verbet tiå. Med denna sammanblandning hänger det ihojs pä 

 följande sätt. Till près tijr (<^ urnord. tiuhiR) bildades ett prêt, téda och part. tédr, i analogi mod 

 près, sijr : prêt, séda, part. sédr äfvensom près, hlijr: prêt, hlcda. Då nybildningarna sammanföllo 

 med det prêt, téda, part. tédr, som verbet tia erhållit vid sin omgestaltning tül svagt, öfverfördes 

 också det sistnämndas presensformer (inf. tid, près. ind. té, tid o. s. v.) till det förra verbet. Tül 

 följd häraf blef detta ock sedermera, liksom det urspningliga tid, delaktigt af de analogiska prêt.- och 

 part. -formerna tiåda, tiådr. I semasiologiskt hänseende skiljer sig verbet i fråga från motsvarande i 

 de öfriga germ. språken däri, att det gemenligen betyder 'gagna, hjälpa'. Dessutom spåras i uttrycket 

 eigi tiä tanna — enl. Fritzner, Ordb.^, 'ikke tage Mad til sig, faste' — en medial modifikation af 

 denna betydelse, jämförlig med den som kan iakttagas i ä. nsv. gagna 'nyttja'. Sålunda brukadt i 

 bemärkelsen 'begagna sig af, njrttja' afger verbet ett antagligt etymon för senare sammansättningsleden 

 i fsv. biltugher; -tugher förhåller sig till detsamma liksom t. ex. fvn. hoir till fht. helan, fvn. pungr 

 till got. peihan. Då den biltoge karakteriserades såsom en 'som begagnar 1. begagnat sig af en viss 

 begränsad tid' syftade man gifvetvis på den frist han efter domens afkunnande åtnjöt för att genom 



N:o 2. 



