50 O. F. HULTMAN. 



§ 37. äfven vara insatta af B 49-skrifvaren. En omständighet gör det troligt, att lians dialekt haft 

 u i åtminstone en del af de nämnda orden. Han har i kap. 12 först skrifvit him, men sedan 

 rättat det till kom, tydligen emedan hans förlag (liksom Codd. B 12 och Sch.) haft denna läs- 

 art; och i 11.2 finnes en liknande rättelse af luth till loth. 



§ 38. Samnord. kort u i kort rotstafvelse har, om denna var relativt obe- 

 tonad, redan före den urnordiska synkoperingsperioden öfvergått till o framför 

 ett a (eller o) i nästa stafvelse (äfven där det icke efterföljdes af r eller l,}f. % 36). 

 En sådan ljudlag spåras i 



ofsinni"' arff o. d. as. M. 13 pr.; U. ind., 17 pr. (-skot:) matshot ap. ' Kk. 10. 

 — ofiveerTccB boteer np. Kk. 21.4. 



I ufsinis arf as. U. 17 pr., som i texten föregås af vm (U. codd. B. 12 och Sch. um), 

 står troligen u för o på grund af dittografi. 

 Ang. ljudlagen i fråga se Exkurs I. 



§ 39. Samnord. kort u har öfvergått till o i obetonad efterstafvelse, när- 

 mast föregången af en stafvelse med sonanten o (äfven om denna uppkommit 

 af samnord. a enl. § 6 och såvida den icke blifvit u på grund af den i § 29 be- 

 handlade ljudlagen): 



noJcor nokon nsm. H. 9 g. ex. Kk. I.2; nokon nokot n, asn. M. 36, V. 7; U. 6 g. ex. 2.i; 



nokor (0: -on) asm. H. 4 g. ex. Kk. 13.i; nokor apn. I. 16. 



Detta speciella fall af vokalharmoni tyckas de flesta fsv. dialekter varit delaktiga af 

 — äfven sådana, där samnord. u i en dylik stafvelse, men med svag biton, förblifvit oför- 

 ändradt. Textkodex af SML, som för samnord. svagt (och halfstarkt) bitonigt inljudande u ef- 

 ter o ungefär lika ofta visar u och o, brukar sålunda, vid sidan af t. ex. bropur, dottur, rowr, 

 konsekvent (20 g.) noeor nocot nocors nocon (jf. R. Larsson, Ant. tidskr. f. Sv. XII. 2 s. 91 

 ff.). Och uti DL, hvarest urspr. u i ändelser blott alldeles undantagsvis representeras af en 

 annan vokal, förete likaså de skilda böjningsformerna af samma pronomen så godt som alltid 

 (i 17 fall af 18) o i andra stafvelsen (jf. Brate, Ä. Vml. Ijudl. s. 45). Orsaken till den benä- 

 genhet för vokalharmonisk assimilation, som sammansättningen nokor visar framom öfriga ord, 

 kan ej gärna vara någon annan än att dess slutled i olikhet med de senares ändelse saknat biton. 



Att emellertid en af B49:s dialekter låtit u i obetonad efterstafvelse utveckla sig till 

 œ, skola vi finna i § 42. Se där sammastädes ang. de skenbara undantagen nokit asn. M. 15 

 pr. och nokur npn. U. 1 1 pr. 



§ 40. Samnord. kort ^i har öfvergått till o i svagtonig stafvelse, äfven om 

 denna icke föregicks af en stafvelse med sonanten o (jf. föreg. §): 



nsf. 10.1; kunu g, d, as. Ind., 1 pr., 6 pr., 2; kunur ap. 7.2; «m ns. 11. 2; i U II cod. B 12 kumit 

 nsn. 24.2. 



1 Formen analogisk; se formläran. 



Tom. XXXIII. 



