Hälsingelagen. 51 



hon n. H. 6 g. ex. Kg. 3.i ^; hona a. M. 2 pr., mon 3 «pi. Kk. 5 pr. § 40. 



M. 22.=* op toka inf. U. II.2. 



lotlosir npm. Kk. 14 (2 g.), V. 8.1. ' 



1 Det i betonad ställning mötande hon U. prol. har här icke medtagits, dâ det ju kan Ijud- 

 lagsenligt motsvara den samnord. stai-ktonsiornien hdn. På denna kunde väl ock de ofvannämnda, 

 obetonade exemplen återgå, tUl följd af utjilnuiing; men sannolikare ar liliväl, att de regelrätt utveck- 

 lats ur hun. Det är nämligen tydligt, att ordet på samnord. ståndpunkt såsom obetonadt haft sist- 

 nämnda form — som utvecklats ur hon (Noreen, Aisl. gr.^ § 144.5) eller m- hun (parallellt med ut- 

 vecklingen af t. ex. ausun ur au^ön) — och att den i de nonUska fornspråken uppträdande o-formen 

 i allmänhet framgått ur densamma enligt de särdialcktiska lagarna för behandlingen af îf i svagtonig 

 stafvelse. Man kan sluta härtill af den öfverensstämmande vokalisation, som detta pronomen och 

 äjidelsestafvelser med urspr. n i det stora hela visa. De äldsta isländska handskrifterna, där de se- 

 nare nästan alltid uppträda med o, använda ock regelbundet hon (eller undantags\às hön, hvarom se 

 nedan). 1 de yngre fisl. urkunderna däremot, hvarest ändelserna öfvervägande förete u, är också hun 

 vanligt; det är ju tänkbart, att denna vokalisation gentemot den förra icke representerar ett yngre 

 utvecklingsstadium, utan en annan dialekt. Hvad fornnorskan beträffar, så uppvisar åtminstone fno. 

 homilieboken, jämte konstant hon, öfvergång af ändelsevokalen u till o, på ss. 137 — 142 i alla ställ- 

 ningar, uti öfriga delar (efter -vassa vokaler samt) i fullkomligt obetonad stafvelse (jf. Wadstein, Fno. 

 homb. Ijudl. s. 94 ff.). Gå vi åter till fornsvenskan och undersöka först de urkimder, där samma 

 ändelsevokal konsekvent företrädes af u utom där vokalharmonien fordrar o — VGL I o. IV samt 

 UL:s textkodex — så befinnas här hun vara enrådande. Uti Bj. R., där harmoniregeln ock i huf- 

 vudsak är tillämpad, men likvisst spår finnas af en mot densamma stridande öfvergång af svagtonigt 

 u tiU o (Zetterberg, Bjärköarättens ljud- o. böjn.-lära § 12), användes oftast hun, men stundom hon. 

 Enahanda är förhållandet i HL:s textkod., inom hvillicn växling af i< och o på grund såväl af vo- 

 kaUiarmoni som af vokalbalans kan iakttagas i ändelsestafvelserna. DL återger i allmänhet ändelse-M 

 genom u, men därjämte undantagsvis — utan inskränkning till någon viss ställning — genom o, och 

 här förekomma både Inin och hon. Men \TyiL:s textkod., uti hvilken o är den normala representanten 

 för u i ändelsestafvclser, känner endast hon. Och likaså de handski-ifter, där ändelsevokalerna u och 

 o växla enligt balansregeln; hit höra som bekant de båda gamla fragmenten af OGL, Cod. Bm-., 

 textkod. af MELL, Bii-g. Aut. m. fl. urkunder från den äldre fsv. perioden, äfvensom de flesta från 

 den yngre. De fornskånska urkunderna slutligen visa — frånsedt talrika spår af den i danskan väster 

 om Öresund genomförda öfvergången af ändelsevokalerna tUl re — å ena sidan u i ändelser, som ej 

 följa på en stafvelse med ä, ê, o eller 0, å andi-a sidan städse hun. — Spörjer man nu, om ej det 

 ifrågavarande pronomenet i alla nord. dialekter återgår på äldre hun, måste härtill emellertid svaras 

 nej. Skrifningen hon, som några få gånger möter i ett par af de äldsta isl. handskrifterna, Cod. AJM 

 237 fol. och Rhnbegla, har ej så mycket att betyda: här behöfver ej det urspningliga hUn föreligga, 

 enär dessa urkunder ha att uppvisa äfven skrifningama cbll, fi/R, uåf, pe'ss och andra Uknande. Men 

 man kan knappast imdgå att med den gamla ö-formen identifiera det hon, som alldeles undantagslöst 

 användes i ÖGL:s textkod., oaktadt här ändelsevokalen u är så godt som enrådande, äfvensom i 

 SML:s textkod., där samma ändelsevokal är ytterst vanlig, i synnerhet om stafvelsen är sluten och 

 vokalharmonien ej fordrar o. Det ser aUtså ut som om åtminstone dialekterna i kustlandskapen söder 

 om Mälaren skulle upprätthållit den urspnmgliga starktonsformen hön. 



2 Formen analogisk ; använd, såsom här, i obetonad ställning, har den väl närmast utgått 

 från obetonadt hon nom. 



ä Medan de olika böjningsformerna af subst. hiter inom H cod. B 49 företrädas af 14 skrif- 

 ningar med u och 2 med o, är proportionen, hvad adjektivet lutlos beträffar, 3: 3 ; och i Cod. 1609 

 framträder samma motsats än tydligare, i ty att här motsvarande tal äro 16: 1 och 2: 4. Att någon 



N:o 2. 



