52 O. F. HULTMAN. 



§ 40. Se om denna Ijuillag Noreen, Aschw. gr. § 143 m. anm. 10. 



Vissa ibland B 49:s dialekter torde i nämnda ställning hafva bevarat u. Det bevisa 

 väl icke hun n. H. 23 g. ex. JE. l.i; U. 21 g. ex. 1 pr.; mun 3 ppi. I. 17; U. prol. eller 

 några andra i obetonad ställning förekommande exempel med rotvokalen u, då de ju kunna 

 representera den ortotonerade formen. Ej häller de talrika sammansättningar, hvilkas förled 

 ntgöres af top vp up — wp hyupœ inf. I. 9 m. fl.: se § 33 — eller ett annat ord med rot- 

 vokalen u, t. ex. luthsir npm. V. 6.i; hdlosum dpm. Ji. 7..i; luthlosce apm. M. 19. Det låter 

 om dem alla tänka sig, att förleden burit hufvudtnn eller rönt påvärkan af resp. simplex, 

 hvarförutom det vid behandlingen af kvantiteten skall visa sig, att wp här delvis haft långt 

 u. Men då bland dessa dialekter finnas sådana, som låtit u kvarstå i svagtoniga ändelse- 

 stafvelser (§ 95), måste man antaga, att de behandlat det på samma sätt i obetonade rotstaf- 

 velser, eftersom här en utveckling till o synes egt rum blott i sammanhang med en dylik i 

 de svagtoniga ändelserna (jf. Noreen a. st.). 



Skrifningar med o af hithörande l'id hafva med säkerhet, jämte sådana med u, fun- 

 nits i H cod. [B 49 — 1609. Cod. 1609 visar dels hon, dels hmi, det förra 16 g., det senare — 

 städse i öfverensstämmelse med vår hskr. — 9 g.' Ett afgörande bevis innebär kongruensen 

 mellan växlingen lotlösir npm. Kk. 14 (2 g.), V. 6.i, 8.i: lutlösum dpm. {). 7.3, lutlösä apm. ]\I. 

 19 i Cod. 1609 och motsvarande i Cod. B 49, hvilken blott så till vida skiljer sig från den 

 förra, att i V. 6.i läses hdlasir. Jämväl mon 3 spi. återfinnes med samma vokal i Cod. 1609, 

 hvilket ock är fallet med mun 3 ppi. I. 17, ehuru häraf ingen slutsats om grundhandskriften 

 får dragas, då det förekommer i en afslutningsvers, som möjligen influtit ur Cod. B. 49 (§ 2). 

 Grundhandskrifterna för U codd. B 12, Sch. och B 49 torde ej hafva företett några spår af 

 öfvergången i fråga. De båda förstnämnda känna inga dylika; de hafva sålunda i II.2 vp takœ 

 (up t.) för Cod. B 49:s op toka. Senare influtet är också hon, som denna hskr. en gång bru- 

 kar i starktonig ställning — hvilket här namnes för den händelse att det icke vore lika med 

 samnord. hön, utan enligt vår regel utveckladt ur samnord. hun.- Det uppträder nämligen i 

 tillägget till U proL, hvilket såväl Cod. B 12 som Cod. Sch. saknar. 



§ 41. Samnord. kort u har öfvergått till y, ifall det vid ljudlagens genom- 

 förande befann sig mellan ett föregående s, t eller p och ett efterföljande nn el- 

 ler nd och ej var förlängd t — hvilket det torde varit framför nd, utom där på 

 detta följde (eller följt) en stafvelsebildande konsonant. De hithörande exemplen äro 



sijndœr synd'r adv. Kg. 6 pr., 9.2, V. 12 — synnœdaghœ ap. Kk. 6.3. 

 synd'rhulla o. d. adj. M. 12 pr. (2 g.); U. 13. sijnnœn adv. Ji. 15. 

 14, 16.1 — synd'rhulli adj. U. 13, 14 [2 g.] 



af Cod. p3 49 — 1609:s dialekter företett en växling luter: lotlos synes otvetydigt framgå häraf. Då 

 det ju ej låter tänka sig, att endast sammansättningen, men icke själfva det enlda ordet, som i vissa 

 former genom a-omljud erhållit o, skuUe blifvit delaktigt af en generalisering häraf, är det troligt att 

 lottosir bör likställas med de öfriga ofvan anförda exemplen och alltså förutsätter ett uttal med obe- 

 tonad förled. 



1 Af de i Cod. B 49 förefintliga exemplen på hun sakna 4 motsvarighet i Cod. 1609. 



Tom. XXXIll. 



