Hnlsingelagen. 53 



Dessa i en del nordiska, dialekter mötande j/-former, mot livilka i andra svara former § 41. 

 med u, hafva iiiltills förklarats livar på sitt särskilda sätt. Enligt Brate, A. Vnd. Ijiidl. s. 28, 

 vore fsv. synnan påvärkadt af komparativen sypri. Noreen förmodar i Aschw. gr. § 63.3, att 

 fsv. synder motsvarar fht. suntir (fsv. sunder däremot fht. suntar) och att vokalisationen i 

 fsv. synnodagher är att härleda frän en tidigare flexion sådan som got. sunnö: dat. sunnin. 

 Däremot vilja Torp och Falk, Dansk-norskens lydhist. s. 107, äfvensoin Reinins, Siiråkv. 

 sällsk. förhandl. 1897- 1900 s. 55 ff.. i nda. Söndag « fda. syndagh) lesp. fsv. synnodagher 

 se ett lånord; enligt de torra skulle det förskrifva sig frän lågtyskan (sünnedag), enligt den 

 senare möjligen äfven från fornfrisiskan (jf. synna 'soT). 



Mot detta särskiljande af de tre orden vore väl knapi)ast någonting att invända, om 

 inga flere företedde en liknande växling mellan i« och // och om ingen öfverensstämmelse i 

 afseende å de skilda ?/-fonnernas utbredning tydde på att de uppstått i ett sammanhang. 



Men man återfinner växlingen u: y jämväl i andra ord, där vokalen liksom nti de 

 ofvannämnda föregås af tonlös dental — visserligen icke s, men dock de närbesläktade t och 

 p — samt efterföljes af nn eller nd. 1 fsv. förekomma, jämte hinder subst., tunna subst. och 

 punder adj., «/-formerna tender « tynder), tynna och thyndir. Och hvad som framlör allt är 

 af vikt, u- och y-formernas geografiska områden tyckas för de skilda orden — såväl dessa 

 som de nyss nämnda — vara väsentligen de samma, så att i regeln de enskilda dialekterna 

 hos dem alla förete blott endera vokalisationen. 



Östsvenskan har sundär såndär o. d. 'sönder', sunnan sånnan o. d., sunnda sånnda 

 'söndag', tundär tåndär o. d. 'tunder', tunna tånnu o. d. 'tunna', tunn tånn o. d. (« <' u: 

 Hultman, Östsv. dial. § 1.48; betr. själfva formerna se bl. a. Freudenthal, Onib. öfver Närpes- 

 målet; Vöråmålet ss. 122, 124, 130 f.; Vendell, Ordb. öfver Pedersöre-Purmo-målet; Ordlista 

 öfver allmogemålet i Finnby; Samlingar af ord ur nyländska allmogemålet; Runömålet i Sv. 

 landsm. II. 3, ss. 138, 144; Freudenthal o. Vendell, Ordb. öfver estl.-svenska dialekterna). Med 

 u eller ett därur utveckladt å- (eller a-)ljud uppträda alla dessa oi-d jämväl i den nordligare 

 delen af Sverge, möjligen med undantag af vissa trakter i; Dalarna och Uppland ligga (åtmin- 

 stone delvis) innanför områdets sydgräns, men Värmland utanför. Från de nordligaste sven- 

 ska målen — i Öfver- och Neder-Kalix — hafva vi formerna sändesmårjan 'söndagsmorgonen' 

 och sont 'sönder' (Sv. landsm. III. 2 ss. 34, 371; från Burträsk i Västerbotten sanar 'sönder', 

 ton 'tunna', ton 'tunn' (Lindgren, Sv. landsm. XII. 1 ss. 95, 104; a < o), och från Degerfors i 

 samma landskap snmr,_snna 'sunnan', tûu och tnn (Åström, Sv. landsm. VI. ti s. 43). För 

 Hälsingland uppgifvas formerna sunt sonner 'sönder', sunnanette sonna 'sunnan', sunndag, ton- 

 ner 'tunder' (Ordb. öfver allmogeord i Helsingl.; Sv. landsm. XI. 4 ss. 54, 91), för Dalarna 

 (Mora) snnd 'sönder', snno, snndqg (Noreen, Sv. landsm. IV. 2). Skuttungemålet i mellersta 

 Uppland har sêndèr, sena, sèndàr 'söndag' (Grip, Sv. landsm. XVIII. 6 s. 79; ö < t<), Vätö- 

 målet i Roslagen s-énd^r, sénav&dar 'sunnanvind', séndgg, tttm, tiiijh- 'tunn' (Schagerström, Sv. 

 landsm. II. 4 .s. 14 f., X. 1; s < u). Oclvså gottlnndskan tyckes använda endast «former, 



' Inom Hälsingland förekommer, enligt uppgift, jämte tonner "tunder' ett fynner (Ordb. 

 öfver allm. ord i Helsingl.); i n. Ångermanland sont 'sönder, sonnait 'sunnan' (Sidenbladh, Allm. 

 målet i n. Ångermani. ss. 12, 78), 



N:o 2. 



