54 O. F. HULTMAN. 



§ 41. att döma af Farömålets sündur sundàksgrada 'söndagsgrädda', tûndnr 'tunn', mßtmm 'öltunna' 

 (Noreen, Sv. landsm. I. 8 ss. 57, 83, 85). Afvenså Sörbygdmalet i Bohuslän: sunner, sunna, 

 sonda, tumia, tunn (Nilen, Ordb. öfver allm. målet i Sörbygden). ^ 



För dialekterna inom Värmland och Götaland med undantag af gottländskan och bo- 

 huslänskan angifva däremot (de visserligen högst fragmentariska) källorna sä godt som en- 

 stämmigt ij eller ett därur framgånget ö såsom de Ifrågavarande ordens rotvokal. Ur Fryks- 

 dalsmålet i mellersta Värmland anföras sönnär 'sönder , sönna 'sunnan', sönnda 'söndag', tön- 

 när 'tunder', tönn 'tunna', tönn 'tunn' (Noreen, Fryksdalsm. Ijudl. § 83.2 o. Ordb. öfver Fryks- 

 dalsm.; Magnusson, Sv. landsm. II. 2), ur Bärgslagsmålet i östra delen af landskapet liknande 

 former (Kallstenius, Sv. landsm. XXI. 1 ss. 131, 157, 166 not 2). Från Västergötland hafva 

 antecknats sonner, söndara 'söndagarna', tönna (Tellander, Allmogelif i Vestergötl. ss. 6, 21, 

 39); från Småland tönna, tönn (Rietz, Ordb.); från Kalmar län sönda, tonner 'tander', töyma, tön- 

 ner 'tunn' (Linder, Allm. målet i S. Möre h:d s. 181 ; Sv. landsm. II. 7 s. 7); från Öland son- 

 ner, tijnn 1. tönn 'tunna' (Bodorff, Folkspr. på Öl. ss. 6, 7; Sv. landsm. II. 9 s. 14); och Spegel 

 (Gloss. Sveo-Goth. s. 534) anför formen tynna såsom östgötsk. I de från forndanskan stam- 

 mande dialekterna i södra Sverge möta ock dylika former: halländskan har åtminstone tänder 

 'tunder' (Rietz, a. a.) och skånskan i Luggude h:d sonda tona (Olséni, Sv. landsm. VI. 4 

 s. 27), i S. och N. Åsbo h:der dessutom semn t0n (Billing, Sv. landsm. X. 2 ss. 56, 70 f.). — 

 I Danmark uppvisar som bekant riksspråket, hvarmed dialekterna synas härutinnan öfverens- 

 stämma, hos alla sex orden rotvokalen ö (i skriften delvis återgifven genom y i enlighet med 

 ljudets tidigare beskaffenhet): sönder, sönden. Söndag, Tänder, Tönde, tynd. — De nynorska 

 dialekterna slutligen använda w-former: sunder, sunnan, sumidag, tunder, tunna, tunn, men 

 därjämte former med y (eller motsvarande ljud); och äfven här tyda de föreflnthga uppgifterna 

 på en konform vokalisation af de olika orden. Så uppgifves för Söndmöredialekten synd 

 'sönder', synna, syndag, tynyia, tynn (Aasen, Ordb.). 



I jämbredd med dessa fakta hafva de fall, där undantagsvis »/-former uppträda vid 

 sidan af r/-former, föga att betyda. Anmärkningsvärdast är motsättningen sänder, söndag: 

 sunnan, tunder, tunna, tunn i nysvenska riksspråket. Då emellertid detta också i många 

 andra punkter icke representerar en enhetlig dialekt, synes det antagligt, att detsamma upp- 

 tagit de förstnämnda formerna ur de sydvästligare dialekterna, de senare ur de nordostligare. 

 Också då ett dylikt förhållande möter i ett eller annat bygdemål nära u- och »/-områdenas 

 gräns, kan dialektblandning tänkas förehgga. Så uti N. Vadsbomålet i Västergötland (närmast 

 Närike), hvarest man har sonar 'sönder', men tona 'tunna' (Sv. landsm. VII. 4 s. 5 f.). På 

 liknande sätt är väl ock motsättningen sinna 'sunnan', sinnda 'söndag': sunn 'sönder*, tunn i 

 Solörsdialekten i östra Norge (Larsen, Lydlseren i den solörske Dial. ss. 62, 80, 146 f.; i < y) 

 att förklara. — Äfven af riksspråket har naturligtvis folkspråket ej kunnat undgå att i enstaka 

 fall röna invärkan; härpå torde t. ex. det smdà)j bero, som i Burträskmålet förekommer jäm- 



1 Här kunde likväl dessa ords rotvokal, för så \ddt den är u, vara utvecklad ur äldre y och 

 ä på grund af dettas ställning framför nasal -|- konsonant, enligt en i målet värksam ljudlag: jf. 

 funn 'fynd', funster 'fönster', lunn 'lönn', rmmster "mönster', runn 'rönn', sunn 'synd'; drumm 

 'dröm', glumma 'glömma' m. fl. 



Tom. XXXm. 



