Hälsingelagen. 55 



sides med de ofvan anförda w-formerna (Lindgren, a. a. s. 40). Däremot är Skuttungemâlets § 41. 

 sma 'sunnan' (jämte sènal Grip, a. st.) efter all sannolikhet en hypersvecism, framkallad af 

 rspr. sönder, söndag. * 



Den iögonenfallande öfverensstämmelse, de sex orden visa under de lokala växlingarna 

 i vokalisationen, kan jii omöjligen vara tillfällig. Den ställer det utom allt tvifvel, att vi här 

 hafva att göra med en enhetlig företeelse — närmare bestämdt, med en dialektisk öfvergång 

 af kort u till y, vid hvilken ställningen mellan den tonlösa dentalen s, t, p och (det palatala?) 

 nn, nd spelat en väsentlig roll. 



För denna tanke — som beträffande orden med s och nn, nd alternativt framkastats 

 redan af Kock, Arkiv XV s. 210 — står visserligen skenbart det i vägen, att man hos orden 

 stund sund i allmänhet icke finner y (eller dess motsvarighet). ^ Orsaken till detta förhållande 

 är att söka i den bekanta vokalförlängningen framfor nd. Man invänder naturligtvis häremot, 

 att sunder och tunder då ock borde fått behålla sitt u. Om vid ljudlagens genomförande vo- 

 kallängd fanns blott hos ettdera af dessa ordpar, var det väl, menar man, just hos det se- 

 nare, där nd var antesonantiskt: endast framför ett sådant nd anses ju förlängningen hafva 

 inträdt (Tamm, Fonet. kännet. s. 14; Kock, Arkiv IX s. 62 f.; Noreen, Aschw. gr. § 129. 1). 



Det lider emellertid intet tvifvel, att detta resonemang hvilar på falska forutsätt- 

 ningar. Hvad först och främst det beträffar, att förlängningen framför nd ej skulle egt rum 

 ifall detta var slutljudande, så är det åtminstone för en del svenska dialekters vidkommande 

 med säkerhet oriktigt. Tydligast ses detta i östsvenskan, hvars flesta dialekter än i dag be. 

 vara den förlängda vokalen som sådan, så vidt den representerar urspr. a eller œ och icke 

 riksspråkets invärkan gjort sig gällande (Hultman, Östsv. dial. § l.eo). Den uppträder här 

 också hos de enstafviga orden 'med en regelbundenhet, som utesluter hvarje tanke på att den 

 vore blott analogisk: and and o. d., händ hand o. d., bränd bränd o. d., händ händ o. d., länd 

 länd o. d., ränd ränd o. d., sû7id sänd o. d., strand strand o. d. Och dialekterna i södra Sverge måste 

 tidigare hafva förhållit sig hksom de östsvenska. Från Västergötland, Östergötland, Småland, 

 Kalmar län och Öland uppgifves tämligen enstämmigt — i många fall visserligen jämte sido- 

 former med a, som emellertid säkert stamma från riksspråket — ann 'and', ånn 'ande', bann 

 'band', blånn 'blandning', bränn 'brand', hann 'hand', rånyi 'rand', såym 'sand'; endast för lann 

 'land' och strann 'strand' uteslutande a-former (jf Rietz, Ordb. s. 557; Belfrage, Verbet i 

 Vestg. målet ss. 5, 45 f.; Rääf, Ydre-målet ss. 9 f., 12, 37, 50, 103; Gadd, AUm. målet i Östra 

 h:d SS. 4, 29; Linder, a. a. ss. 7, 84, 87, 117, 161, 167, 195; Bodorff, Folkspr. på Öland ss. 7, 9, 

 17). Lika regelbundet tyckas dessa ord inom de sydligaste svenska landskapen uppträda med 



1 För Moramålet i Dalarna, såsom vi sett ett u-mål, uppgifver Noreen (Sv. landsm. IV. 2 s. 

 189) som sidoform till sUnd {slitit) 'sönder ett syricj. Men det ar att märka, att detta förskrifver sig 

 från Nusnäs by, hvarest man finner y äfven i brytùm 'bröto', bi/(J&7- 'säter', byjl 'båge', drypt 

 'droppe', ri/g 'råg', st//r 'stor' m. fl. ord, som i andra delar af socialen visa M-ljud. 



2 Värmländskan har dock åtminstone delvis, jämte sonn 'sund', ett stönn 'stund' (jf. Noreens 

 och Kallstenius' ofvan citerade arbeten). Troligtvis beror denna form på utjämning af en flexion med 

 i-omljudd nom. ack. plur. Vissa norska mål i Söndre Trondhjems amt böja ordet sing, stonn: plur. 

 styndi o. d. (Larsen, Lydl. i den solörske Dial. s. 146). — Uti Norge företer Söndmöredialekten m. 

 fl. synd 'sund' och åtskilliga dialekter stynn o. d. 'stund' (Aasen, Ordb.; Ross, Ordb.). 



N:o 2. 



