56 O. F. Hult M AN. 



41. en vokalisation, som vittnar om äldre förlängning. Åtminstone är det fallet i N. och S. Åsbo 

 samt Luggude h:der i Skåne, af hvilka de förra t. o. m. delvis bevara den langa vokalen, 

 ehuru diftongerad till au (Bilhng, Sv. landsm. X. 2 ss. 99. 129, 165; Olséni, Sv. landsm. VI. 4 

 s. 35). Då man nu i nysvenska riksspråket har and, hand, bland, brand, grand, hand, land, 

 rand, sand, strand: stånda, vånda — tydande på en växling mellan kort och lång vokal vid 

 tiden för öfvergången â > « — är det i betraktande af det anförda icke osannolikt, att äfven 

 här de enstafviga orden deltagit i förlängningen, ehuru de låtit den inträda först efter nämnda 

 öfvergång eller ock redan före densamma åter förkortat vokalen. Det samma gäller om ny- 

 danska riksspråket och öfver hufvud om alla önord. dialekter, så vidt de haft nämnda kvan- 

 titetsväxling. 



Lika litet som det är uteslutet att stund sund haft förlängd vokal då kort u blef y, 

 lika litet behöfver under denna förutsättning också rotvokalen i sunder tunder varit lång på 

 den tiden. Det gifves intet positivt bevis för att en dialekt nödvändigtvis måste hafva lång 

 vokal framför nd, ifall detta ursprungligen efterföljts af stafvelsebildande r, därför att den 

 har sådan framför nd i andra ställningar; men väl tyda vissa omständigheter afgjordt på ett 

 motsatt förhållande. 



Kock meddelar i Arkiv IX s. 61 den iakttagelsen, att Gustaf I:s Bibel, hvarest rot- 

 vokalen hos adverbet sönder så godt som alltid är ö, regelbundet visar y uti det därtill hö- 

 rande verbet syndra. Han söker förklara saken så, att sönder utgått från den svagtonig;i, 

 syndra från den starktoniga formen af adverbet. I den förra skulle y förblifvit kort och öf 

 vergätt till ö, i den senare förlängts och kvarstått som y. Att vokalväxlingen ffjrutsätter en 

 kvantitetsväxling mellan adverbet och verbet är i sig själft påtagligt och bestyrkes af est- 

 svenskan, ur hvilken antecknats l)lott kortvokaliska former* af det förra — sundår sundur 

 såndär — men endast en långvokalisk af det senare: sSndär. Men hvad beträffar Kocks 

 åsikt om uppkomsten af denna motsättning, är den naturligtvis, så länge icke den af honom 

 antagna kvantitetsväxlingen hos adverbet värkligen uppvisats någonstädes, blott en hypotes, 

 som icke kan anses bindande, om företeelsen lika väl låter återföra sig pä en annan, allmän- 

 giltigare grund. Och detta sistnämnda är just händelsen. 



Den för flertalet östsvenska dialekter gällande regeln, att urspr. kort a och « äro för- 

 längda framför nd har — något som hittills icke blifvit tillräckligt beaktadt — ^ ett undantag: 

 om på nd följer motsvarigheten till urspr. sonantiskt r, är den foregående vokalen Ijudlags- 

 enligt kort. Ur Kökarsmalet i åländska skärgården anföras (af A. Karsten, Sv. landsm. XII. 

 3 SS. 91, 127) jämte hända 'hända', /anda 'sända' böjningarna: cpid: andeer, hand: handcer. 

 Samma företeelse återfinnes i södra Österbotten; så har Närpesmålet händ: händär men 

 enda ad v., vTnd 'vända' o. s. v. (Freudenthal, Ordb.). Också fi-ån Egentliga Finland och Nyland 

 föreligga liknande uppgifter. T. ex. från Finnby hand: handsr och tända, vanda, anda. 'ände' 

 (Vendell, Ordlista), och frän mellersta Nyland händ: händär, ränd: rändär jämte vend viend' v ïii'nia 

 (Vendell, Ord ur nyl. allm. målet). Att ifrågavarande egendomlighet icke häller är frännnande 

 för den baltiska dialektgruppen, se vi af formerna händ: händir, strand: strändir och ênd 

 'ände', tend 'tända', vend i Rågö-Wichter pal målet (Freudenthal o. Vendell, Ordb.) äfvensom 

 hiiand « händ): hcendru (■< hœndr + u) och end, tond, vend i Runömålet (Vendell, Sv. landsm. 

 II. 3 SS. 88, lUO, 141, 149). Ja, inom denna dialektgrupp, där äfven andra vokaler än a och 



Tom XXXlll. 



