tialsingeîageri. 5? 



<e uppträda förlängda framför nd, möter oss t. o. m. den ofvan postulerade växlingen stund, % 41. 

 sund: sundur -är, tundur -är (så åtminstone Nuckö o. Runö, se anf. arbeten ss. 218, 221 f., 

 242 resp. 137 f., 144). — Att tillskrifva de kortvokaliska formerna riksspråkets inflytande — 

 som visserligen annars anställt stora förödelser bland de genuina längvokaliska — går natur- 

 ligtvis icke an här, där de förekomma i samma flexionssystem med former, som visa förlängd 

 vokal. Tillvaron af en värklig Ijudlagsenlig differentiering är så mycket mindre tvifvelaktig, 

 som den tydligen spåras också framför andra konsonantförbindelser. Här kan vara nog att 

 anföra ett par exempel. Kökarsmålet, hvarest a och œ regelbundet förlängts framför urspr. 

 tag — t. ex. hejj^^a 'hänga^ e.gg 'äng' — använder likväl den kortvokaliska formen Uggœr 

 'tänger' (Karsten, a. a. ss. 51, 92). Och hos adverben aldär -ur 'aldrig' (fsv. aldcr) och häjdär 

 -ur 'hällre' (fsv. hœlder) finna vi kort rotvokal i samtliga östsv. dialekter, äfven sådana där 

 förlängningen af a och (s framför Id (Hultman, Östsv. dia). § l.ss) upprätthålles, så att man 

 har t. ex. fäld 'fåll', hälda 'hålla', fceldå 'källa', spjeld 'spjäll' eller motsvarande former (se de 

 anförda ordböckerna af Freudenthal och Vendell; dessutom Karsten, a. a. ss. 31, 91 och 

 Thurman, Sv. landsm. XV. 4 ss. 64, 70 t). ^ Det bör likväl ej förtigas, att merendels äfven 

 exempel på förlängd vokal vid nd gg + urspr. sonantiskt r finnas. De utgöras emellertid 

 uteslutande af konsonantstamspluraler sådana som (Närpes) strèndnr stëggur och hafva med 

 säkerhet för vokallängden att tacka en analogibildning till de former i resp. flexionssystem, 

 som icke slutade på urspr. sonantiskt r. Att den Ijudlagsenliga korta vokalen företrädesvis 

 anträffas hos den vanligaste konsonantstamspluralen händär o. d. och de isolerade aldär 

 -ur, häldär -ur, bestyrker riktigheten af detta antagande. 



Men om den regel för växlingen mellan kort och lång vokal framför nd, som faktiskt 

 tillämpats af östsvenskan — kort framför nd + urspr. stafvelsebildande r, lång framför nd i 

 annan ställning — om denna regel kan förklara såväl den fsv. och fda. motsättningen stund 

 sund: synder tynder som den ä. nsv. sijndra: sönder, torde det icke vara ett för djärft an- 

 tagande, att den egt giltighet också i Sverge och Danmark. 



För att besvara frågan, på hvad denna kvantitetsväxling kan grunda sig, bör man ej 

 förbise den märkliga kongruens, som eger rum mellan densamma och en aksentväxhng, hvil- 

 ken kan iakttagas i en ålderdomlig svensk dialekt och utan tvifvel en gång varit vida 

 mer utbredd än i våra dagar. Gottländskan och Älfdalsmålet i Dalarna visa — enligt Kocks 

 helt säkert riktiga mening (Sv. akc. II s. 444) öfverensstämraande med det ursprungliga till- 

 ståndet i alla nord. språk — tvåspetsig fortis icke allenast i två- och flerstafviga ord med 

 aksent 2, utan ock i enstafviga ord. ^ Men åtminstone den förra — huru Älfdalsmålet för- 

 håller sig finnes ingen uppgift om — uttalar städse tvåstafviga ord som hafva aksent 1, bl. 

 a. sådana på urspr. stafvelsebildande r, med enspetsig fortis. Det heter alltså t. ex. Mt 

 'båt', trêi 'trä', såul 'sol' och gråta, 'gråta', Uira 'lära', Miika 'koka"" — men lågur 'låg', néitur 

 'nätter', tåunibiir 'tom' (Noreen, Sv. landsm. I. 8 passim). Då det nu är bekant, att tvåspetsig 



1 I östra Eg. Finland (åtminstone Pargas och Finnby), hvars dialekt hör till de nämnda, iir 

 likväl också haJda JiåJd 'hälla' kortvokaliskt; se Thurman a. st. samt Vendell, Ortllista. 



'^ I gottländskan hafva visserligen de (i det nuvarande språket) kortvokaliska enspetsig aksent; 

 men detta anser Kock på goda grunder vara oursprungligt. 



]Sl:o 2. 8 



