58 O. F. H a L T M A N. 



§ 41. aksent mer än enspetsig gynnar vokallängd i stafvelsen — jf. Sievers, Phonetik^ § 846 — 

 synes man icke sakna skäl att antaga ett kausalsammanhang mellan kvantitetsväxlingen i 

 fråga och denna aksentväxling. I konsekvens härmed är också den kvantitetsväxling, som 

 förutsattes af nsv. rspr. and hand o. s. v.: stånda vånda att återföra på den växling mellan 

 enspetsig och tvåspetsig aksent som numera, sedan de enstafviga orden antagit enspetsig, är 

 den vanliga. 



— Efter denna utredning lär det icke längre kunna anses omotiveradt, att en 

 Ijudlagsenlig öfvergång ,af kort u till y mellan s, t, p och nn, nd konstaterats inom Cod. 

 B 49:s dialekter på grund af de ur densamma anförda skrifningarnas vittnesbörd. Här må 

 emellertid tilläggas, att ljudlagen icke torde varit värksara i alla dessa dialekter. Äfven 

 skrifningarna suncedagha (o: sunnced.) ap. Kk. 15.i och sunnastœ heghœr xfå. Kg. ll.i förekomma 

 nämligen i vår kodex. 



H cod. 1609 samt U codd. B 12 och Sch. förete konsekvent i^-skrifningar såväl där 

 Cod. B 49 har dyhka som där den har ^/-skrifningar. ^ Häraf kan med tämlig visshet slutas, 

 att de sistnämnda blifvit insatta af B 49-skrifvaren, medan w-skrifningar varit enrådande i 

 grundhandskrifterna. 



§ 42. Samnord. ii har i obetonad stafvelse efter den hufvudtoniga utveck- 

 lats till ce: 



hustrœ ns. U. 10 pr. nok'r (o: nolcœr) nsm. M. l.i; U. 2.i. ^ 



Om en form yiolcœt asn. ^ får väl ock skrifningen noTcit M. 15 pr. anses indirekt vittna. 

 Den härrör säkerligen från en skrifvare, som ofta förväxlat än del se vokalerna «, i och m, 

 emedan hans egen dialekt, i motsats till den han sökt använda, låtit dem sammanfalla i œ 

 (§§ 84, 90, 98). Också det enstaka (jf § 39) nolcur npn. U. 11 pr. är väl snarast en konstruk- 

 tion af honom, hvartill han förledts af ett därpå följande annur, och förutsätter ett noJcœr ^ i 

 hans dialekt. 



Att ljudlagen i fråga värkat i alla B 49: s dialekter motsäges — då de resp. ordens 

 aksentuering undandrager sig vår iakttagelse — ej nödvändigtvis af något bland de exempel, 

 där samnord. u icke blifvit ee i senare leden af en sammansättning. Till dem höra bl. a. 

 Jiusfruœ ns. M. 4; husfru Hustru hustru ns. H. 13 g. ex. Kk. 10; U. 11 g. ex. 2.i; g, d, as. 

 H. 8 g. ex. Kk. 17.3; U. 9 g. ex. 3 pr.; husfrur np. U. 4; husfrun husfun (0: -frun) hustrun ns. 

 U. 5 g. ex. 9.i; husfrunnœr hustrunœ gs. U. 9.i, 16.i; husfrunnce ds. U. 2.i, 4, lO.i a-àmt noTcor 

 nohon nakur nsm. H. 10 g. ex. Kk. I.2; nohon nohor (0: -on) asm. H. 4 g. ex. Kk. 13.i; nolcot 

 n, asn. M. 36, V. 7; U. 6 g. ex. 2.i; nokor apn. I. 16. En annan omständighet låter emellertid 

 sluta till att de obetonade rotstafvelserna värkligen bevarat u i en del af dialekterna: med 

 de obetonade ändelsestafvelserna, till hvilka ljudlagens in värkan äfven sträckt sig, torde 

 detta vara fallet (§ 95). 



1 Likväl äro synd'r adv. Kg. 9.2 och sijnnren adv. {). 15 utan motsvarighet i Cod. 1609, 

 och det öfverstrukna synd'rhulU adj. U. 14 uti Codd. B 12 och Sch. 



2 Denna form förutsätter en analogibildning, hvarom se formläran. 



Tom. XXXIII. 



