64 Ô. F. HultMaM. 



§ 47. Det är icke sannolikt, att den allmänna öfvergång af y till i, hvarom i § 43 varit 



fråga, ligger till grund för något af dessa exempel. De ord, som här äro representerade, upp- 

 träda med i också i sådana fsv. urkunder, där nämnda öfvergång icke kan spåras. Man 

 märke ock i Cod. B 49 motsättningen shyldum dpm. M. 3 pr.; U. 3 pr.; skyldust'r (o: -œst'r) 

 nsm. M. 3 pr.; Ü. 3 pr.; slyldcesti npm. U. 12; shyldœstœ gpm. I. 4; shjldœsta shyldcestœ bf. 

 dsm. M. 8.1, I. 15 (2 g.); shyldeestu bf. dpn. U. 7.3: iœmsMd (jämte icsmpsJcyld'r npm. M. 12.3) 

 samt srjsJcin ns. U. II.2; np. JE. 8.2, 11, 12 pr.; U. 11 pr.; sysMni o. d. ns. U. 4 g. ex. 11 pr.; 

 as. U. 11.2; np. U. 5 g. ex. 11 pr.; syshina (0: -jw) gs. U. 11 pr.: samsishini sam sisJcini. 



Den öfvergång af y till i, som uti fsv. ofta visar sig i en del propositioner och i vissa 

 kompositas slutled, har först af Kock, Arkiv IV s. 163 ff., ställts i sammanhang med deras 

 tonsvaghet. Enligt hans mening har hkväl icke denna ensam förmått åstadkomma öfver- 

 gången. Han fasthåller a. st. vid den förut af andra uppställda satsen, att förekomsten af ett 

 fljud i följande stafvelse utgjort ett nödvändigt villkor för densamma. I Arkiv XI s. 332 ff. 

 modifieras detta därhän, att äfven en omedelbart föregående palatal konsonant — eller rättare 

 ett efter denna utveckladt konsonantiskt /-ljud — kunnat i förening med stafvelsens aksent- 

 svaghet delabialisera y. 



En inskränkning af öfvergången till dessa båda fall antydes emellertid icke af det 

 fsv. språkmaterialet, utan motsäges tvärtom af detsamma. Det är nog sant att hos de ord, 

 där den visar sig, följande stafvelse synnerligen ofta innehåller ett i. Men det gäller äfven 

 om andra ord med samnordiskt y i rotstafvelsen och är helt naturligt i betraktande af 

 detta ljuds uppkomsthistoria. Och om än de fall, där ett ur y utveckladt i icke åtföljes af 

 samma ljud i ändeisen, delvis kunna otvunget tillskrifvas analogiens inflytande, så är det 

 dock långt ifrån alltid händelsen. Omöjligheten att på denna väg tillfredsställande förklara 

 de fsv. adjektiven iamsMlder, oshilder och gicelsJciîdugher samt subst. landshild har ock tydligtvis 

 ledt Kock till det antagandet, att här en särskild ljudlag varit värksam. Också efter palatal 

 konsonant (+ därur utveckladt i) skulle y i relativt oaksentuerad stafvelse blifvit i. Men 

 härmed äro vi i alla fall icke hjälpta, då vi komma till adjektiven faniter 'fåfäng' (MP 1 s. 

 29; jf fvn. fånytr) och uniter 'onyttig' (VGL I M. 5; fvn. imytr), hos hvilka generaliseringen af 

 ett i, som skulle utvecklats blott i former med ändelsevokalen i. ej är mindre osannolik än 

 hos iamskilder och oshilder. Jämväl fsv. thordin 'tordön' (LB 3 s. 186 o. fl.) förblir oförklaradt, 

 ty singularen, som väl på grund af ordets betydelse var vida öfvervägande brukad, innehöll 

 inga former med i efter rotstafvelsen. Då Noreen ej upptagit Kocks senare regel i sin 

 Aschw. gr., är fördenskull därom ingenting att säga. Däremot kan man icke gifva honom 

 rätt, då han (§ 101) tvärtemot all sannolikhet antyder, att vokalisationen i iamsTcilder oshilder, 

 inom hvilkas flexionssystem ju formerna med i uti ändeisen utgjorde ett försvinnande fätal, 

 utbredt sig från dessa. 



De svårigheter, som sålunda uppresa sig framför oss, komma vi knappast förbi utan 

 att helt och hållet afstå från tanken att öfvergången i fråga vore bunden vid grannskapet till 

 ett följande i eller en föregående palatal. En annan omständighet gör ock dess berättigande 

 misstänkt. I fsv. har en delabialisering af egt rum under inflytande af stafvelsens aksent- 

 svaghet, utan att, så vidt man vet, några andra faktorer behöft med värka: se härom i 

 synnerhet Kock, Arkiv V s. 96 noten, samt Noreen, Arkiv VI s. 329 o. Aschw. gr. § 146.3. 



Tom. XXXin. 



