66 O. F. HULTMAN. 



§ 48. för rd och möjligen framför rt — eller deltagit i någon af de öfvergångar, som 

 behandlas i §§ 49, 50: 



an as. M. 1.4. last'r ns. Kp. 3. 



land n, ap. Kk. 6.3, M. ind. {rast:) styltingx rast (o: styttingx r.) n, as. V. 



hand as. M. 15 pr., i, V. 5 pr. 15 (2 g.). 



(katter-^ iœrnhat as. J). 14.2. spand'r ns. Kk. B.i ; spän as. M. 32 pr. i 

 Land land n, ap. V. 1 (2 g.), 18 pr. — span- 

 naland ap. 1. 11.1. 



ning till /-stammarna kommit att böjas, först niœrd: gen. maräaB etc. och sedan mord: gen. maräau 

 etc: jf. t. ex. fvn. oM: gen. aldar för äldre *celd: gen. aidas (got. aids f.). Sa är ock fvn. einçrâ, 

 ?^ö-abstraktum till adj. einardr, att förklara. Ett bortfall af k mellan r och p, sådant identiteten 

 af fht. gimarchida och fsv. inorp förutsätter, är redan med hänsyn till den i fvn. påvisade utveck- 

 lingen rlcs > rs och rM > rt (t. ex. vers, gen. af verk, iartegn i. äldre iarh-tegn: se Noreen, Aisl. 

 gr.ä § 281.6) icke osannolikt. Direkt bevisas detsamma af fvn. hannyrd f. 'kvindeligt Haandarbeide'. 

 Falk, Arkiv III s. 89 f., härleder detta från äldre liand-g0rd, utan att dock kumia tillfredsställande 

 förklara senare kompositionsledens rotvokal ij. Rätta förhållandet är uppenbart, att -yrd går tillbaka 

 på äldre -[ijjyrkp, /^ö-afledning af verbet [yjyrkia 'arbeta'. En annan etymologi för fsv. niorp 

 'gränsskog' — att det vore en dentalafledning af nsv. dial., no. mur 'skog, särskildt sådan som växer 

 på käiTmark', fht. muor 'moras', fs. ags. mör 'kärr' och 'hed' o. s. v. — har Noreen framställt i Sv. 

 etym. s. 54 f. Den här meddelade är att föredraga både emedan den återför ordet på en urform, 

 som faktiskt är för handen i ett annat språk, och därför att den tager hänsyn till dess specifika 

 betydelse 'gränsskog'. Förhållandet mellan fsv. morp och marp ligger det naturligtvis närmast att 

 uppfatta så, att dubbelformer uppstått genom olika utjämning af tt-omljudsväxlingen i flexionen mord: 

 gen. mardan etc. Men man kan ock tänka sig en annan möjlighet: att skrifningarna morp och marp 

 återgifva en enda form, som till sonant haft en vokal mellan (slutet) ö och ä, d. v. s. öppet ö eller 

 5. Detta göres i någon mån sannolikt af att fsv. Amorp i våra dagar uppträder som Åmål (icke 

 -mol) och att HL:s båda handskrifter benämna en och samma lokalitet än Morpbrrkker, än Marp- 

 bcekker. Om långt o sålunda icke sammanfallit med långt o, är väl en liknande vacklan i beteckningen 

 orsak till att man i Västgötaurkundei-na finner, jämte ortogh, skrifningen artogh. Man kan visserligen 

 invända, att nsv. moi- synes, öfverallt uttalas med slutet o. Detta kunde dock bero på en folk- 

 etymologisk anslutning tUl subst. morp 'homicidium'; jf. ty. Mord{s) i förstärkande betydelse. — 

 Kock sluter af fsv. fda. ol 'rem', nda. solle 'stackars' (<^ Söl^e) till att det urspr. långa p-ljudet fram- 

 för r och kakum. I öfvergått till o, liksom det korta (Fsv. Ijudl. s. 479 f.; Arkiv XV s. 212). 

 Denna sats vederlägges, menar han, ingalunda af fsv. ortogh och nsv. moi-, hvilka på sin höjd bevisa 

 något i fråga om det förlängda p-ljudet. Det är väl dock mindre sannolikt, att detta skulle blifvit 

 o, om såväl kort som ursprungligen långt o blifvit i samma ställning. A andra sidan låta sig 

 hvarken exemplen på o för o framför rt rd eller de på o framför kakum. I bortförklaras. Motsägelsen 

 kan väl lösas blott på ettdera af dessa sätt: de båda behandlingarna tillhöra skilda dialekter — något 

 sådant har Kock äfven tänkt sig — eller ock har det långa p-ljudet i olikhet med det korta blifvit 

 endast framför kakum. I, icke framför r. — För de samnord. former, som innehöllo långt p, finna 

 vi i vår hskr. regelbundet skrifningar med a. I h vad mån detta återger ett öppet ö (1. S) eller ett 

 analogiskt «, är ej möjligt att afgöra. 



1 Jf. fno. ack. sponn. Hos Fritzner, Ordb.^, antages ordet vara fem., liksom spçnn "spithama'. 

 Det gifves emellertid ingenting, som talar emot att det är mask. liksom fsv. spander; utom nämnda 

 ack. -form är endast (den med fsv. gen. sing, spänna öfverensstämmande) gen. -formen spannar belagd. 



Tom. XX_Xm. 



