Hälsingelagen. 67 



Kock har i F.sv. Ijudl. s. 469 och Arkiv V s. 95 -på följande sätt formulerat regeln § 48. 

 för behandlingen af kort o i önord.: „1) det öfvergår till o (ö) a) framför r b) framför kort 

 Hjud, när detta står i slutljud eller före vokal; 2) det öfvergår till u framför gg; 3) det 

 kvarstår för öfrigt såsom o". En afvikande åsikt beträffande den spontana fortsättningen af 

 ljudet har i Finländska bidrag s. 94 If. framställts af denna af handlings författare: kort o 

 skulle, där det ej särskildt påvärkats af den efterföljande konsonanten, hafva öfvergått till a. 

 Där påpekades nämligen, att man i önord. hos de ö- och w-stamssubstantiv, som tidigare företett en 

 växling o : a, i regeln finner a, hvaremot hos dem, i hvilkas flexionssystem io och m växlat, 

 den förra diftongen är lika vanlig som eller vanligare än den senare. Motsatsen är, framhölls 

 där vidare, alltför utpräglad för att ej hafva en särskild grund, och denna kan ej gärna vara 

 någon annan än den nämnda. 



Denna hypotes har, om man frånser att Noreen i Aschw. gr. § 68 anm. medgifvit 

 möjligheten af att ç i vissa fsv. dialekter blifvit a, icke rönt något beaktande. Likväl har 

 v. Friesen ansett densamma förtjäna en formlig vederläggning i Nord. studier s. 274 ff. 



Äfven om man icke kan anse att han lyckats gendrifva hypotesen, måste man gifva 

 honom rätt däri, att de exempel på en utveckling p > o eller å (i starktonig stafvelse), hvarå 

 Kock m. fl. beropat sig, till största delen värkligen äro sådana. Och man är honom tack 

 skyldig för det han till dem lägger ytterligare några. Ty sedan dessa kommit till, är den 

 regel alldeles omisskännlig, efter hvilken o i vissa fall bhfvit o (eller å) och — i andra icke. 



Förhållandet är nämligen det, att hos de allra flesta af de anförda exemplen och, det 

 kan ej nog starkt betonas, hos alla säkra, vokalen står antingen framför guttural 

 konsonant eller framför dentalt 1. Vi ha å ena sidan fda. logh, fsv. loghman och fsv. Hogne; 

 vidare de af v. Friesen a. st. påvisade nsv. såg f., nsv. dial. drag f. 'långsträckt fördjupning i 

 marken, dalsänka' och nsv. dial. leg m. 'varmt vatten hvari något kokas 1. tvättas' (fvn. logr 

 m.) 1; dessutom fsv. ox (fvn. çx\ sTcroTc och nolor. ^ Å andra sidan fsv. holder m., ä. nsv. 

 gräswåll och fsv. troll (= fvn. trçll). 



De åberopade exemplen med en annan konsonant efter vokalen äro blott tre — nsv. dial- 

 tröst 'trast', fsv. hovup med dess afledningar samt fsv. rost 'rast' — och intet af dem afger 

 ett bindande bevis för att o äfven i detta fall vore den önord. representanten för saranord. o. 



Von Friesen, som hyllar en motsatt åsikt, yttrar om det första exemplet: '„det ligger 

 dock närmare att hålla nsv. tröst samman med fvn. prostr, nsv. trast än med nht. drossel" 



3 



1 Förekommer i Östergötland (Ydre h:d) uti sammansättningen fåraleg samt i Hälsingland 

 (Delsbo log — d. v. s. hnalf. leg, jf. Sv. landsm. XI. 4 s. 80 — 'vatten hvari väster kokats'). 



^ Skrifningen ox förekommer dock blott 1 g. i VGL I och är därför möjligtvis ett 0X med 

 bortglömdtj ß-streck. 



^ Han framhåller detta för att motivera, att han finner „Hultmans analys af de ord som 

 Kock ansett innehålla o (<[ o) icke alltid öfvertygande". Den åsyftade uppsatsen i Fini, bidrag 

 berör emellertid ej med ett ord nsv. tröst. — Ett likartadt misstag, som v. Friesen gör sig skyldig 

 tUl i Nord. språkhist. s. 50 noten, må i detta sammanhang rättas. Han säger där, att „Hultman anf. 

 arbetet" — d. v. s. Fini, bidrag — „s. 121 söker åt fsv. sior, snior, slior, inior \'indicera ett ljud- 

 värde si^r sni^r o. s. v." och framdrager särskilda argument för att sonanten i dessa ord icke är 



N:o 2. 



