68 O. F. HüLTMAN. 



8 48. Argumentet forefaller nog sa öfvertygande, om man icke närmare undersökt saken. Men 

 denna framstår i ett annat ljus, då man kommer underfund med att ..nsv. trosf' åsyftar dal- 

 målets tröst (Älfd.), tröst (Mora), tnsst (Orsa); att ordet uppträder med slutet o, utom i en del 

 af Dalarna, inom de svenska och norska landskapen sydväst och väster om detta — åtminstone 

 Värmland (Noreen, Ordb. öfver Fryksd. målet; Kallstenius, Sv. landsm. XXI. 1 s. 169), Bohus- 

 län (Nilen, Ordb. öfver allm. målet i Sörbygden), Solör (Larsen, Lydl. i den solörske Dial. s. 

 89), trakterna kring den inre Kristianiafjorden, Vestfold, Ringerike och Hedemark (Ross, 

 Ordb.); samt att Solörsdialektens tröst icke låter sig på grund af dess ljudlagar härledas från 

 en form med kort o, åtminstone icke omedelbart (Larsen a. st.), utan endast, liksom hosta vb., ost 

 m., från en med långt o. Då det ju är högst otrohgt, att samma form i ett landskap skulle 

 haft en upprinnelse, i ett angränsande en annan, får det väl anses tämligen säkert, att 

 också det trast, som förekommer i de svenska dialekterna, närmast framgått ur präst. 

 Under dessa omständigheter torde det ligga närmare att uppfatta det öppna o-ljud, som i 

 en del dalsocknar tillkommer ordet, såsom ett förkortadt långt o än såsom den omedel- 

 bara fortsättningen af kort o. För öfrigt kan ju, äfven om det senare alternativet mot all 

 sannolikhet vore det riktiga, något vitsord beträffande p-ljudets utveckling i hufvudmassan af 

 de önord. dialekterna omöjligen tillerkännas dalmålets tröst. Det är kändt och erkändt, att 

 denna dialekt i många punkter — en del af dem uppräknar Noreen i Sv. landsm. IV. 1 s. 7 — 

 skiljer sig från de förra och ansluter sig till norskan (hvarest urspr. o allmänt företrädes af 

 ett öppet o-ljud). 



Icke häller fsv. hovup och dess afledningar Jiofpa vb. och Hofpi n. pr. stödja på något 

 vis åsikten om fsv. o såsom den spontana representanten för samnord. kort o. Dessa former 

 kunna endast upplysa om behandlingen af det i diftongen ou ingående o-ljudet, hvilket som 

 bekant gått andra vägar än det själfständiga. Det är nämligen intet tvifvel underkastadt, att 

 fsv. hovup (och fvn. hofud, fno. hafud) är direkt utveckladt ur ett ursprungligt houdud, och 

 dat. sing, hofpe etc samt de ofvannämnda hofpa och Hofpi från detsamma utgångna nybild- 

 ningar, som trädt i stället för Ijudlagsenligt hofpe « houbdi) o. s. v. Att förhållandet är 

 sådant och att icke, såsom tidigare antagits, ordet ursprungligen lydt habud, men i dat. sing. 

 hoMi « urnord. haöudc), bevisar framför allt böjningen hovop: dat. sing, hofpi i VGL I och 

 andra fsv. urkunder. ^ Den differentiering af diftongen, som här framträder, kan hafva försig- 



identisk med 5. Verba formalia på det anförda stället äro emellertid: „Att ä. fsv. siar snior slior 

 mior det oaktadt i y. fsv. uppträda som si0 sniß sli0 mi0 antyder att i de förra formerna o beteck- 

 nar ett ljud, öppnare än det vanliga länga o." Härmed behöfver natmdigtvis icke ö åsyftas. 



1 I VGL I böjes ordet konsekvent pä detta sätt. Där förekommer dels hovop hovod 

 houod as. Kk. 10 pr., i, 2, Md. 12.2, VS l.i, FB 10. 1 samt houod syndir ap. Kk. 4; houodtiundce 

 o. d. as. Kk. 4, Br. 2 (8 g.); houodtiundce houod tindce inf. Kk. 3, Br. 2; hovodtiundapo 

 3 ppti. Kk. 3 — dels hnfpi ds. S. 4.3, 5 {„hfispi% O. 6, 10. Ocksâ DL visar, jämte o (7 g.) eller 

 u (2 g.) i de osynkoperade formerna, o i dat. sing.: hofpi M. 13; men alternativt äfven o: hofpi \) g. 

 13 pr. Ur Cod. Bur. anför Soderwall i sin Ordbok en mängd exempel på howop howp huuup o. d. 

 — städse med o \. u — men vid sidan af hofpe s. 149, hofpeno s. 74, hofpom s. 129 skrifningarna 

 h0fpe s. 209, hofpom s. 71. Äbuu i andra fsv. urkunder, såsom SML:s textkod., God. Bildst, Cod. 

 AM 787 4:o (tr. i Med. Post. 1), kommer en böjning hovup: dat. hofpe etc. på samma sätt till 



Tom. XXXm. 



