Hälsingelagen. 69 



gått 'sålunda, att ljudförbindelsen -«5u- förbytts i -5m- genom en dissimilation, jämförlig med § 48. 

 den som i fsv. låtit -rår Ij^fva -âf (Noreen, Aschw. gr. § 320.2). ' Då det onekligen är möj- 

 ligt, att förra komponenten i diftongen ou vid denna tid ej var identisk med det vanliga 

 p-ljudet, är det klart att fsv. hovup o. s. v. icke bevisar någonting i fråga om behandlingen 

 af det senare. Fornnorskan har ju (alternativt) a i hafud, liksom i diftongen au, fastän det 

 själfständiga p-ljudet kvarstår oförändradt. 



Med större skäl kunde det tredje exemplet åberopas — det i ÖGL och Greg, förekom- 

 mande rost — om det uppvuxit på svensk grund Men detta är åtminstone osäkert. Vi 

 behöfva visst inte gå ända till ndl. mht. rust för att finna stöd för denna mening. I ett språk, 

 hvars inflytande på medeltidssvenskans ordförråd varit långt större än nederländskans och 

 medelhögtyskans, nämligen medellågtyskan, har ordet i fråga formen roste. Från detta håll 

 har det i ä. nda. mötande ro.st med skäl antagits förskrifva sig (Kalkar, Ordb.). Och det är 

 väl inte så orimligt att fsv. rost har samma ursprung. ^ Häremot må man icke anföra några 

 sådana „reala skäl", som att svenskarna af gammalt egde både själfva begreppet och ett eget 

 uttryck för detsamma, hvarför någon import ej behöfde ske (jf v. Friesen a. a. s. 279). Det 

 gifves ju oräkneliga exempel på att ett inhemskt ord utträngts af ett liktydigt lånord. 



Lämna vi dessa tre mer eller mindre tvifvelaktiga fall ur räkningen — något som en 

 oklanderlig metod ålägger oss — komma vi alltså till följande regel: kort f> har öfvergått 

 till öppet o framför guttural konsonant och dentalt 1. Under denna regel kunna ock 

 inbegripas exemplen på o såsom u- 1. M'-omljud af a framför gg, t. ex. fsv. dog 'dagg', fsv. fda. 

 hog 'hugg\ Att icke blott II, utan äfven Id It — med andra ord hvarje påföljande dentalt 

 /-ljud — framkallat öfvergången, har man allt skäl att antaga, om än några former med -old- 

 -olt- för -pld- -plt- icke påträffats. 



Denna de gutturala konsonanternas och det dentala /-ljudets invärkan på o står i 

 samklang med den benägenhet att förskjuta en föregående guttural vokal åt w-hållet — eller 

 hindra dess förskjutning åt a-hållet — som de i andra fall visa. Här må endast erinras om 

 motsättningen hiog, miol; thiokker etc: hiorn, miodher, minlk etc. i y. fsv. (Hultman, Ostsv. dial. 

 § 1.9, not 1; Kock, P.-B.-S. Beitr. XX s. 117 f; blott ett relativt öppet o undergick progr. 



synes. Ett hovup tyckes visa sig endast i Kg. styr. (m- hvilkcn äfven synkoperade former med 

 antecknats). 



1 Ocksâ Noreen förklarar i Aisl. gr.^ § 94. i fvn. Jwfuä fsv. hovup så, att det omedelbart 

 härstammar frän ett urspr. hmidud. Dock tänker han sig behancUingen af diftongens senare kompo- 

 nent annorlunda än här föreslagits. Enligt honom har Ô till följd af sin ställning framför u blifvit 

 halfvokal och bortfallit, hvarefter diftongens u blifvit v och deltagit i den allmänna öfvergången af 

 detta ljud till spirantiskt v. Det är ju möjligt att denna uppfattning är den riktiga. Noreen tyckes 

 icke hafva observerat, att ordets flexion i en del fsv. urkunder direkt vittnar om en växling 

 mellan enkel vokal i de böjningsformer där b efterföljdes af u och diftong i do synkoperade. — 

 Den ofvan meddelade härledningen af fsv. hovup ur äldre houdud har tillkonunit oberoende af 

 Noreens hypotes. 



2 Mt. feminina (och neutrala?) substantiv på -e ombildades, då de inlånades i svenskan, ej 

 sällan till ändelselösa. T. ex. mit. veide f.: fsv. feghp; mit. gemene f.: fsv. gemen: mit. leide 

 n. (jf. mht. leite f. 'Leitung"): fsv. leidh. 



N:o 2. 



