70 O. F. HULTMAN. 



§ 48. 2-on3ljud) samt om att a-omljudet af u i fsv. dialektiskt uteblifvit framför II Id It (t. ex. [om] 

 hull, midd, hult; se f. ö. Exkurs I) och att a uti vissa nordsvenska dialekter i samma ställning 

 öfvergått till ett öppec o (t. ex. dalm. hola, oljla 'hålla', soU; se Hultman, Nord. studier s. 

 234 not 2). 



Men om o endast framför gutturaler och dentalt I sammanfallit med o och endast fram- 

 för r och kakuminalt I blifvit 0, hvad har det då blifvit framför andra konsonanter? Vi finna 

 här regelbundet i stället för detsamma a. En öfvergång af kort o till a har bevisligen egt 

 rum inom en dialekt, som väl ej hör till de ursprungligen svenska, men i alla fall omedelbart 

 gränsar till dem, nämligen bohuslänskan. Tack vare den omständigheten, att det ur o 

 utvecklade a-ljudet ej fullständigt sammanfallit med det ursprungliga, är öfvergangen hår 

 alldeles uppenbar. Böjningen sing, lann (med öppet a): plur. lann (med slutet a) i Sör- 

 bygdmålet (Nilen, Ordb.) måste Ijudlagsenligt fortsätta den samnord. böjningen sing, land: 

 plur. Innd. Är det då så osannolikt, att i önord. den Ijudlagsenliga fortsättningen af sam- 

 nord, kort p, så vidt det ej särskildt afficierats af den påföljande konsonanten och ej för- 

 längts, är «? 



— Om behandlingen af de samnord. diftongerna io och ou samt triftongen iou se resp. 

 §§ 67 f , 79 f o. 69 ff. 



§ 49. Samnord. kort o har framför guttural konsonant (och sannolikt äf- 

 ven framför II Id It) öfvergått till öppet o: 



hognœr npf ]). 15. shroh tvitnj as. {3. 10 pr. 



Se ang. denna ljudlag § 48. 



Analogibildning till de former af verbet hugga, som genom den i § 6 omtalade ljud- 

 lagen erhållit rotvokalen u (för samnord- a), torde ligga till grund för aff hug n, as..' Kg. 10, 

 i\l. 17; hug wakn as. M. 14.2. Väl anser Kock (Fsv. Ijudl. ss. 469, 476 f., Arkiv V s. 95 f) u vara 

 den normala fön. representanten för o framför gg, medan de fsv. alternativa formerna med 

 -ogg- skulle tillhöra en del dialekter, där det ännu ej hunnit utvecklas. Men han har själf i 

 Arkiv X s. .317, XII s. 243 härledt den tvåfaldiga vokalisationen i fsv. shroh shruh från en flexion 

 skrok: dat. shruhhui. Och Noreen ser på goda grunder i den senare formens u den väsent- 

 liga orsaken till att o här utvecklats vidare till u och antager, att också hos ord med gg (och 

 tdg) efter p-ljudet dettas utveckling till u varit inskränkt till det fall att ytterligare ett u 

 följde (Aschw. gr. § 109). Riktigheten af denna hypotes bevisar motsättningen hågg subst. 

 (jämte hugg): hugg vb. « hugga) i vissa österbottniska och estländska mål (Vendell, Ordb. 

 öfver Pedersöre-Purmomålet; Freudenthal o. Vendell, Ordb. öfver estl.-sv. dial.). Med densamma 

 går också det väl ihop, att Västgötaurkunderna, där u är den vanliga rotvokalen hos verbet 

 hugga och subst. hugg, likväl några gånger visa o i 3 sing. près. ind. af det förra: Hoggœr 

 högg' VGL I O. 6; III. 87, och gen. sing, af det senare: högs VGL I \\ 3 pr.; II I). 24. Så 

 ock, att vi i vår hskr. jämte Huggœ 3 ppi. M. 14.i; huggi 3 spk. V. 15; halshuggin nsm. 

 M. 16 pr. finna hognœr npf Däremot bör väl det genomgående -ogg- i vissa fsv. urkunder 

 (t. ex. SML) snarast förklaras så, att denna ljudförbindelse dialektiskt ej ens framför « 

 blifvit -ugg-. 



Tom. XXXni. 



