72 0. F. HuLTMAN. 



§ 52. Öfvergangen tili kons, i visar sig i 



siœng siœngh gs. M. 3 pr.; U. 3 pr.; ds. U. 6.2; M. 9.i; U. 9.i — siœng'r ald'r ns. M. 12 



as. M. 2.1, 6.1, 10 pr.; U. 4 g. ex. 6 pr.; pr. (2 g.); U. 12; siœg'r ald'r (0: siœng'r a) 



siœngce siœngi (0: -œ) ds. M. 6 pr. (2 g.); as. Kk. 17.3 — siœng'r alsiri ds. U. prol.; 



U. 6.1 — horsiœng ds. U. ind. — innan siœngœ alst'r as. U. ind. ' 

 siœngœ drap as. M. ind. — siœngœ k0p as. 



Den utveckling till ë ljudförbindelsen œi undergått i önord. plägar som bekant upp- 

 fattas såsom en företeelse med kontraktionen af diftongen œi till ë därsammastädes. Det 

 förefaller emellertid egendomligt, att wi, som genom sina komponenters fördelning på tvänne 

 stafvelser saknade just det för diftongerna karakteristiska kännemärket, skulle behandlats 

 som en sådan. Och till dessa tvifvelsmål lägga vissa nysvenska dialekter en positiv antydan 

 om att utvecklingen œi > ë och diftongkontraktionen icke gått hand i hand. Östsvenskan, 



' De olika former, hvarunder detta ord uppträder i de nord. språken, återgå som bekant dels 

 på s/aidg (: fsv. fda. siang, fsv. siœng), dels pä swhdg (: tVn. seing sœng, fsv. fda. sœng). Utred- 

 ningen af do båda grundformernas förliistoria och inbördes förhållande har ej kommit längre än till 

 famlande gissningar, hvilkas sannolikhet är ganska ringa. Noreen framkastar i Aschw. gr. § 93. 1 den 

 tanken, att slang bildats till gen. sing. siaiBgan, som genom brytning skulle framgått ur äldre se)3gaR. 

 Han antager nämligen att äi uti de icke-synkoperande formerna utvecklats till ä'i — däraf sd^iidg — 

 men uti de synkoperande till ai > œi > e. Enligt Kock (Arkiv XVII s. 364 not 2) „är växlingen 

 (? : iä måhända att förklara liksom i snrér : snicir etc, i hvilket fall ordet kan vara afledt från ett 

 kortare ord *sœ- : *siâ-"; dock medger han att ordets historia är „alldeles dunkel". En tredje giss- 

 ning framställer v. Friesen i Nord. språkhist. s. 49 f. Det gifves emellertid en förklaring, hvilken 

 icke såsom de nämnda opérerai- med mer eller mindre tvifvelaktiga antaganden, utan härleder differen- 

 tieringen från förutsättningar, som ordets flexion faktiskt erbjudit, samt vissa kända ljudlagar. Det- 

 samma böjdes utan allt tvifvel ursprungligen, liksom ännu under den handskriftliga tiden i vnord., som 

 „enstafvig" konsonautstam. Växlingen i dess ljudgestalt låter återföra sig på 2-omljudsväxlingen inom 

 denna deldination. Fsv. siang och fvn. gen. sing., nom. ack. pl. séingr kunna utgöra den Ijudlags- 

 enliga fortsättningen af äldre sû'iang : sâ'iœtdgR. Det förra gaf på önord. botten scang ; och då 

 senare stafvelsen hade stark biton, såsom i-omljudet i gen. sing. etc. utvisar, kom den förras sonant 

 att deltaga i öfvergången af ë framför starktonig icke-palatal vokal till kons. i och man erhöll formen 

 siang. Gen. sing. etc. sCeiœngR måste åter utveckla sig till SiTiing§ enligt den af Bugge i Arkiv II 

 s. 224 och Kock i P.-B.-S. Beitr. XXITT s. 508 konstaterade ljudlagen, att œ blifvit i framför ng uti 

 starkt bitonig eller svagtonig stafvelse. Detta sddingR öfvergick sedan samnordiskt till siritagR — 

 hvarigenom formen kom att bli oberörd af den önord. utvecklingen ä'i ]> ë. Genom analogibildning i 

 olika riktning har man fått dels siang, gen. siangaR, dels sß'ing, gen. sœingR. — Om än upp- 

 komsten af växelformerna sfeing och siang såliuida låter tillfredsställande förklara sig, är dock ordets 

 etymologi fortfarande oklar. Den gissningen erbjuder sig väl, att dess förra del vore ett substantiv, 

 som förhölle sig tül fvn. så 'så', äfv. 'strö', fs. såian, lit. s'éju etc. liksom lat. s^raiwm 'läger, bolster' 

 till sterno 'strö', medan senare delen skulle sammanhänga med gr. rji'syx-ov 'bära' etc. Ordet vore 

 alltså ett kompositum, hvuket karakteriserade sängen såsom 'den bolstret bärande'. Men det behöfver 

 ej framhållas, huru litet en sådan kombination är bindande, så länge ej fastare hållpunkter för den- 

 samma blifvit funna. — Gen. sing, af ordet berördes, såsom vi nyss sâgo, ej af utvecklingen ä'i > 

 ë > i, hvadan de ofvan ur God. B 49 anförda exemplen på denna böjningsform äro analogiska. Se 

 vidare formläran. 



Tom. XXXm. 



