Hälsing elag en. 73 



enligt hvars ljudlagar diftongen œi förblifvit okontraherad (Hultman, Östsv. dial. § l.es) har § 52. 

 icke dess mindre utvecklat samnord. hl/'ia till le. i De finländska dialekterna kunde ju möj- 

 ligtvis hafva lånat sistnämnda form från högsvenskan. Men för Runömålets och estsvenskans 

 vidkommande måste denna möjlighet anses utesluten, då hos dem en så genomgående anslut- 

 ning till hsv. ej plägar förekomma. Att här stamkaraktären / skulle aflägsnats på analogisk 

 väg, förefaller ock osannolikt, då andra verb i flertalet af dessa dialekter så godt som undan- 

 tagslöst bevarat den (såsom son. i; jf. a. a. § l.w). Det torde därför vara riktigast att i kon- 

 traktionen «i > ë och utvecklingen œi > ë se två skilda ljudlagar. 



Betr. öfvergången af ë framför starktonig vokal till kons. / jf Noreen, Aschw. gr. §' 

 93.2 o. Grundrisse I s. 560 f. 



§ 53. Samnord. kort ce tyckes hafva framför gemineradt eller af homorgan 

 konsonant efterföljdt nasal- eller dentalt Mjud öfvergått till e: 



empnce as. Kk. l.i. Semb'r 3 spi. I. 13 pr.; sempdœ 3 spti. M. 2 

 hennœ ds. M. 1.2. pr. * — a semb'r 3 spi. Kk. 6 pr. 



me7i np. I. 17. siaMeldœ ds. V. 6 pr. 

 penning as. Kk. 10. * 



Också i vissa fno. dialekter hafva enligt Wadstein, Fno. homb. Ijudl. s. 50 f, nasal- 

 geminator och -förbindelser framkallat öfvergång af ett föregående œ till e. Likväl har den- 

 samma här påvisats endast framför nn, nd och )3g, hvarförutom den synes egt rum i de 

 båda sistnämnda ställningarna blott för så vidt nasalen och den därpå följande konsonanten 

 voro heterosyllabiska. Hvad det förra beträffar, motsäger dock åtminstone det af Wadstein 

 meddelade materialet icke, att <b blifvit e jämväl framför mm och mh. I sig själft är detta 

 ganska sannolikt, med hänsyn till den likformiga behandling frfimför », n, m + kons. en pa- 

 latal vokal undergått i andra fall — t. ex. vid den urgerm. utvecklingen e >■ ii nämnda ställ- 

 ning. Att något exempel på e för ce framför mm 1. m -\- homorgan kons. icke anträffats, kan 

 vara en tillfällighet, då de hithörande orden äro ganska fåtaliga, åtminstone i fno., hvarest mp 

 assimilerats till pp och mr ml mn mt ms i regeln icke blifvit mbr mhl mpn mpit mps liksom i fsv. 

 En utveckling « > e såväl framför geminerad eller af homorgan konsonant efterföljd nasal 

 som framför ett dylikt dent. I har icke veterligen iakttagits inom det nord. medeltidsspråket; väl 

 däremot en utveckling œ > i, hvilken säkerligen i sig innefattar den förra. Den har egt rum 

 i fda., under svag aksent, t. ex. uti alminning, avind, iamlingce, arild. Enstaka spår af denna 

 ljudlag anträffas, såsom vi sett i § 10, också i fsv. urkunder, bl. a. den här behandlade. — 

 Jf. äfven § 12 samt § 54. 



De e-skrifningar, som anfördes här ofvan, utgöra i God. B 49 undantag: vanligen åter- 

 ger den samnord. œ uti ifrågavarande ställning genom ce, enhgt den i § 51 meddelade hufvud- 



^ Formen la, som undantagsvis uppgifves från Borgå s:n i Nyland, är med säkerhet en 

 hypersvecism: jf. Hultman, Östsv. dial. § I.45. 



2 I penning har e blifvit ändradt till ce. 



* Den i-omljudda rotvokalen i sempdce är analogisk; se formläran. 



N:o 2. 10 



