74 O. F. HULTMAN. 



§ 53, regeln. Också af de ord, som nämnda skrifningar representera, förekomma sålunda «e-skrifningar: 

 hyce cempni byce cempncß as. V. 15 (2 g.); hœnni o. d. ds. H. 9 g. ex. Kg, 3 pr.; U. 9 g. ex. I.2; mcen 

 man (0: mœn) n, ap. (med sammansättningar) H. 88 g. ex. Prsef.; U. 11 g. ex. I.2; pœnning 

 as. Kk. 6.1, M. 35; fœstupœnnung as. V. 10; sœmb'r 3 spi. H. 4 g. ex,- Kk. Ö pr.; a scemh'r 3 

 spi. Kk. 5 pr.; hceldu as. V. ö pr. Häraf får utan tvifvel slutas, att vår ljudlag icke gjort 

 sig gällande i alla handskriftens dialekter. 



Däremot berättigar den omständigheten, att e-skrifningarna samtligen tillhöra H, knap- 

 past till den slutsatsen, att de funnits redan i B 49-skrifvarens förlag. De äro nämligen alltför 

 fåtaliga och H:s omfång alltför mycket större än U:s, för att ej detta kunde bero på en 

 tillfällighet. Också i H cod. 1609 visar sig stundom e för samnord. kort œ framför geminator 

 och konsonantförbindelser, men utan att, så vidt ses kan, vara bundet vid några särskilda 

 sådana och utan att en enda gång koincidera med de ofvannämnda skrifningarnas e. Något 

 som skulle tyda på att dessa äro ett arf från H cod. [B 49 — 1609 gif ves det alltså icke häller. 

 Det rimligaste är väl, att de härröra från samma dialekt som de ofvan omtalade exemplen 

 på utvecklingen œ > (e » i. 



§ 54. Samnord. kort œ har framför guttural konsonant, på hvilken följde 

 ett (sonantiskt eller konsonantiskt) «-ljud, utvecklats till e. Framför spiran- 

 tiökt g, efterföljdt af konsonantiskt i, äfvensom i icke-hufvudtonig stafvelse 

 har utvecklingen fortsatts till i. Det förra ådagalägges af 



dreghin nsm. Kk. 21.3. twegice gen. M. 31.3 — twegiœ manna witnœ ap. 



leggias inf. M. 24. Kk. 16.i. 



Om utvecklingen till i vittna 



a) sighice inf. H. 4 g. ex. Kk. "8; U. 1.4, lO.i; 2.i — afsighice inf. I. 11 pr. — til si- 



Sighia o. d. 3 ppi. H. 13 g. ex. Kk. ghiœ till sighice inf. H. 4 g. ex. Kk. 6.3; 



2.1; U. 8 pr., 11.1, 18; sighices inf. M. till sighiœs inf. Kk. 19.4. 



samt indirekt de analogiska 



sighir o. d. 3 spi. H. 21 g. ex. Prœf.; U. \). l.i; six o. d. 3 spi. V. 1; U. 6 g. 



9 g. ex. ProL; sighice 3 spk. V. 11 pr., ex. lO.i. 



b) (-tiggia:) antighice konj. Kk. 15.2 — œntiggice konj. Kk. 12 pr. 



En öfvergång af « till e, framkallad af guttural kons. + ?', synes icke blifvit konsta- 

 terad i någon dialekt af det nord. fornspråket, men de först anförda exemplen tyda omiss- 

 kännligt på en sådan — äfven om twegice möjligtvis vore en associationsbildning efter nom. 

 mask. twer. Dess existens göres särskildt sannolik af den utveckling till i, önord. låtit icke- 

 hufvudtonigt ce undergå i samma ställning; den förhåller sig till denna liksom den ljudlag, 

 ur hvilken föreg. § härledde formerna empnœ, hennce, skakheldce m. fl., till utvecklingen ce '^ i 

 uti fda. alminning, arild etc. 



Om den önord. öfvergången ce ^ i framför 5 + i samt i. icke-hufvudtonig stafvelse 

 framför guttural konsonant + i, i. se Kock, Arkiv IV s. 171 ff. o. Noreen, Aschw. gr. § 102. 



Tom. XXXIII. 



