Hälsingelagen. 75 



Något som skulle tala emot att denna senare öfvergång varit gemensam för alla Cod. § 54. 

 B49:s dialekter gifves det, såsom man kan vänta, icke; naturligtvis göra ej skrifningarna 

 œrdwœggiœ œntivœgiœ konj. Kg. 2.4, 3 pr. det. Men i de fall, där utvecklingen ej resulterat i 

 ett 2-ljud, utan stannat vid e, har den helt säkert egt rum blott i en del af dialekterna. Yid 

 sidan af e-skrifningarna förekomma nämligen en mängd œ-skrifningar, delvis t. o. m. af samma 

 ord som de förra: drceghit nsn. Kg. 10; Lœggiœ lœggiœ inf. M. 7.2, I. 15; U. 7.i (2 g.); 3 ppi. 

 M. 37.1, I. 13 pr.; 3 spk. V. 6 pr., Ij. 7 pr.; 3 ppk. I. 13 pr.; lœggi 3 spk. V. 2; lœggiœs inf. 

 Kg. 6 pr.; 3 ppi. Kg. 2 pr.; force lœggiœs inf. I. 9; tivœggia twœggice gm, f, n. M. 7 pr., V. 

 18.3; U. 7 jir.. i, lO.i; twceggiœ manna ivitni o. d. ap. M. 17; U. 11. i, 25.i. 



Skrifningarna med e finnas alla i H, men äro för fåtaliga for att detta skulle bevisa 

 deras härstamning från den handskrift, efter hvilken nämnda del af Cod. B 49 afskrifvits. 

 I H cod. 1609 motsvaras såväl de som deras sidostycken med œ af ä-skrifningar, dock med 

 ett undantag: gen. af twer har städse (5 g.) formen tweggia 1. tweggiä, antagligen på grund af 

 association. Det är icke otänkbart att Cod. B 49:s twegice twegiœ manna witnœ utgör en rest 

 af ett dylikt förhållande i H cod. [B 49 — 1609. Å andra sidan ligger den tanken nära, att 

 e-formerna i fråga utvecklats inom samma dialekt som de i § 58 behandlade. 



§ 55. Samnord. kort œ i ställning framför ett af n efterföljdt spirantiskt 

 gf-ljud har, om stafvelsen var obetonad, jämte den påföljande konsonanten, som 

 först öfvergått till spirantiskt ^-Ijud, utvecklats till diftongen cei, hvilken se- 

 dermera (enl. § 74) kontraherats till ë. Alternativt har detta ê, om stafvelsen 

 förblef obetonad, ytterligare (enl. § 77) öfvergått till ce. Utveckhngen œ^n > en 

 ådagalägga 



gen geen prep. H. 6 g. ex. Kk. 18.t; U. 2 pr., i, 13 — i geen prep. M. 24; 



indirekt också de från propositionen utgångna 



geen adv. U. 1.4 — i geen adv. U. 4 — gen gen fastum dp. ]). 7.i — gengcerp as. ]}. 



fastœr geen fast'r ap. {i. 8 pr. (2 g.); 14.4. 



genstce adv. Kg. 4.i. 



På utvecklingen «sjn > en > csn finnes endast ett ex.: 

 gcBJi prep. Kk. 21.3. 



Huru fvn. gegn och fsv. gen förhålla sig till hvarandra, är ett spörsmål, som ännu 

 icke bhfvit på ett öfvertygande sätt besvaradt. Kock antog, Fsv. Ijudl. s. 406, att i fsv. g 

 bortfallit och framkallat ersättningsförlängning af vokalen; Brate, Ä. Vml. Ijudl. s. 9 f., att 

 detta skett endast i obetonad ställning. Det säger sig dock själft, att förklaringen i denna 

 form icke är möjlig; då såväl kort som långt e i fsv. blifvit ce, är det alldeles otänkbart, att 

 urspr. œ, om det förlängts, skulle öfvergått till e. I en punkt torde dock Brate hafva träffat 

 det rätta: då han ställer gr-ljudets försvinnande i samband med ordets användning som 

 obetonadt. 



En gifven utgångspunkt för hvarje försök att lösa problemet måste det faktum blifva, att 

 fsv. gen med nödvändighet framgått antingen ur en äldre form med œl eller ê + vokal eller ur 

 N:o 2. 



