76 O. F. HULTMAN. 



§ 55. ett gœin. Det förra alternativet synes ej erbjuda någon möjlighet till en lösning. Däremot 

 kommer man med formen gœin det fvn. gegn — d. v. s. gœ^n — sa nära, att man har svårt 

 att tro, att ej här vore den brygga, som ledt öfver från den vnord. formen till den önord. 

 Naturligtvis har ej gce^n såsom starktonigt blifvit gœin; ett dylikt antagande förbjudes af 

 att samnord. hœ^na i fsv. uppträder som hœghna, samnord. re^n som rœghn o. s. v. Men 

 möjligheten af en sådan utveckhng i svagtonig ställning låter sig knappast afvisas. En 

 öfvergång af spiranten 5 mellan palatal vokal och n till den palatala spiranten j och därefter 

 till i är i och för sig icke utan exempel i de nord. språken. Den i Österbotten (utom Gamla- 

 karleby och Nedervetil) brukade formen räin 'regn förutsätter denna öfvergång. Likaså 

 iartein — jämte iartegn — i fvn.; här har den tydligtvis varit inskränkt till svagtoniga 

 stafvelser. ^ Formen gœin 1. gên har frän den i regeln obetonade prepositionen öfverförts till 

 adverbet; och det är väl icke för djärft att i adjektivet gen se en nybildning till detta. 

 Hvad fsv. gin beträffar, är det enklast att uppfatta det såsom utveckladt ur gen. Vid fort- 

 satt användning i obetonad ställning kan detta lätt hafva fatt sin sonant förkortad, och i § 

 16 har visats att kort e öfvergått till i efter guttural konsonant i obetonad stafvelse. Inträf- 

 fade förkortningen efter det denna ljudlags värksamhet upphört, kvarstod gên som sådant 

 eller förbyttes, uti de dialekter där hvarje svagtonigt e blef œ, i gcen. 



Med det sista synes det stämma väl öfverens, att formen gœn möter i Cod. B 49, som 

 vanligen företer ändelsevokalen œ i sådana fall, där vokalharmonien eller vokalbalansen plägar 

 fordra c. Att detta gcen och gen etc. representera skilda dialekter, får ej tagas för gifvet. 

 Man kan ock tänka sig en inomdialektisk växling mellan starktonigt gên och svagtonigt 

 gän under skriftspråkets gen: i den enstaka skrifningen gœn skulle undantagsvis svagtons- 

 formen återgifvits strängt fonetiskt. 



En omständighet talar dock i någon mån för att gœn och gen etc. värkligen ej tillhöra 

 samma dialekt. Ordet uppträder under den förra gestalten i Kk. sL, under den senare i 

 öfriga delar af Cod. B 49. Det är därför icke Osannolikt, att gœn leder sitt ursprung från 

 någon handskrift, på hvilken endast Kk. si. går tillbaka (jf. § 2). Från H cod. [B 49—1609 

 behöfver det åtminstone ej hafva kommit: Cod. 1609 visar såväl i Kk. si. som på öfriga 

 ställen gen. 



§ 56. Samnord. kort œ har sannolikt framför labial konsonant öfvergått 

 till 0, om stafvelsen var obetonad: 



0pth- prep. M. 31.1. 



Bugge ställer i Ant. tidskr. f. Sv. X. 1 s. 224 0-ljudet hos denna form i kausalsam- 

 manhang med den därpå följande labiala konsonanten och anför ur äldre och nyare nord. 

 dialekter flere exempel på labialisering af palatal vokal framför en sådan. Samma uppfattning 

 hyllar Kock i Arkiv VII s. 305 f. Noreen, som i Sv. landsm. I. 8 s. 46 f. gifvit det på gott- 

 ländska runstenar förekommande iibtir samt Fårömålets '^tur en hknande förklaring, anser i 

 Urgerm. Lautl. s. 67 fvn. ejpter stå i afljudsförhållande till fsv. fno. run. ufÜR, fno. 0ptir. Men 



1 Korrekturnot: En arman förklaring af fsv. gen, hvilken dock synes mindre tilltalande, fram- 

 lägger J. E. Olson i Östgötalagens ljudlära s. 29 f. 



Tom. XXXIII. 



