Hälsingelagen. 77 



i Aisl. gr.3 § 166 anm. 2 har han öfvergifvit denna i själfva värket föga sannolika åsikt. § 56. 

 Han är i stället böjd att i modifierad form akseptera en af Pipping, Ardrestenarna s. 20 f., 

 framställd förklaring, enligt hvilken den af runstenarnas übtir etc. återgifna formen skulle 

 bero på en kontamination mellan ceftir och zjdir, uppkommen därigenom att de båda prepo- 

 sitionerna ideligen användes alternerande med hvarandra i den stående frasen: N. N. reste 

 sten öfver (efter) N. N. Enligt Noreen har fno. 0ptir, run. ufttB „väl rönt inflytande af" of, 

 uf 'öfver'. Likväl afvisar han ej bestämdt den möjligheten, att 0-ljudet här uppkommit genom 

 en dialektisk ljudlag, som röjer sig i flere andra fno. exempel på för œ, e framför f (5) — 

 anförda Aisl. gr.^ § 82 anm. 2. Hans betänkligheter härvid och vid tillämpandet af samma 

 förklaring på fsv. optir (run. uftin etc.) grunda sig, att döma af ett uttalande i Aschw. gr. § 

 107 anm. 2, på denna forms allmänna och tidiga förekomst i olika delar af norden. 



Valet mellan dessa två förklaringar, den Bugge-Kockska och den Pipping-Noreenska, 

 är icke svårt. Om någondera är egnad att väcka betänkligheter, är det väl den senare. 

 Man saknar vid den en psykologisk grund for den antagna ombildningen af (eftir efter of, uf 

 Hvarken Ijudhkhet eller likhet i betydelsen bör hafva föranledt en speciell association dem 

 emellan. Att, såsom Pipping tänkt sig saken, runstensinskrifterna skulle värkat en sådan, 

 är mindre troligt. 



Däremot gifves det icke något skäl att betvifla, det redan runperiodens språk kunnat 

 uppvisa en ur fonetisk synpunkt så naturlig företeelse som labialisering af palatal vokal under 

 invärkan af en påföljande labial konsonant. Den stora utbredning eptir tyckes haft i jämförelse 

 med öfriga exempel på denna labialisering förklaras utan svårighet så, att i allmänhet 

 blott de svagtoniga stafvelserna varit underkastade ljudlagen, endast i enstaka dialekter jämväl 

 de starktoniga; såsom préposition var 0ptir ju i regeln svagtonigt. 



Vid sidan af opfr förekommer i Cod. B 49 œftir o. d. prep. H. 51 g. ex. Prsef.; U. 19 

 g. ex. Ind. Här kan, men behöfver ej, dialekt stå mot dialekt. En annan möjlighet äj-, att 

 skrifningarna återge, å ena sidan den faktiska prepositionella formen, å andra sidan dess stark- 

 toniga, adverbiella motstycke, hvilket uppfattats som normalform. 



Samnord. 0. 



§ 57. Samnord. fortlefver, utom i de speciella fall §§ 58 — 60 omtala, 

 såsom 0. Alternativt torde det likväl i stället hafva utvecklats till e (då det 

 var långt; såsom kort sannolikt till œ). Å ena sidan möter t. ex. 



br0p'r np. U. 12. f0pœs 3 spi. M. lO.i o. fl.; U. lO.i o. fl. 



b0ndcer np. Kk. 2.2. hot nsn. Kg. 2 pr. o. fl. 



l0tce 3 spk. Kk. I.2 o. fl.; U. 1 pr. o. fl. mop'r 3 spi. V. 8.1. 



d0m(es inf. Kg. 3 pr. S0lcice inf. Kk. 19.4 o. fl.; U. 2.i. 



f0rce inf. Kk. 2.2 o. fl.; U. 2.i o. fl. 0xce as. ]}. 14.2; 



å andra sidan 



skegning as. V. ind. 

 N:o 2. 



