78 O. F. HULTMAN. 



§ 57. Flere exempel på den ifrågavarande allmänna delabialiseringen af gifves det icke; 



fatcekrce gpm. Kp. ind. har efter all sannolikhet den trängre begränsade ljudlag, hvarom § 60 

 handlar, att tacka for sitt ce. 



Skrifningen ivanroU ds. U. 23.3 föreställer säkerligen ivanroM (så 4 g. i Kk. 2.2). 



Antagandet att någon af Cod. B49:s dialekter genomgående delabialiserat grundar 

 sig ej blott på den enstaka skrifningen skegning, uta.n ock därpå, att spår af en parallell 

 utveckling y '> i och 0y > (1? » ê visa sig i handskriften, samt att enl. Lundell, Sv. landsm. 

 I. 2 s. 82 f., vissa nutida dialekter i Hälsingland och Härjedalen (samt flerstädes inom det 

 svenska språkområdet) faktiskt genomfört en dylik allmän delabialisering. Se härom § 43 

 och där citerade ställen. 



Cod. B 49:s skegning förekommer i H. Cod. 1609 har i .stället Shiöghning, och ej häller 

 några andra exempel på öfvergången i fråga stå att finna därstädes. I och för sig skulle 

 detta snarast tyda på att inga sådana funnits i H cod. [B 49— 1609. Jf. emellertid § 43^ slutet. 



Om behandlingen af den samnord. diftongen ay se § 81. 



§ 58. Samnord. långt i ställning framför guttural konsonant har, om 

 det förkortats, öfvergått till y. Härom vittnar skrifningen 



samdyghnis adv. M. 35. 



Det första uttalandet om en sådan ljudlag i fsv. är af Kock i Arkiv IX s. 84 f. 

 Noreen vill i Aschw. gr. § IO6.2 modifiera regeln därhän, att hvarje kort 0, på hvilket följde 

 h 9, 5, w + konsonant, blifvit y. Häremot invänder Kock i Arkiv XV s. 212 f., att denna 

 formulering lämnar ä. nsv. öx 'yxa', y. fsv. h0g, nsv. högg oförklarade och äfven står i strid 

 med utvecklingen fsv. myghla > nsv. mögla, fsv. lyghn > nsv. lögn. Han antar därför, att 

 jämte den af honom förut påvisade ljudlagen funnits en annan, enligt hvilken kort © omedel- 

 bart före guttural konsonant öfvergått till y, då i eller i följde i nästa stafvelse. Detta för- 

 klarar, menar han, de former Noreen anfört till stöd för sin åsikt: fsv. yx (anal. t. ack. sg. 

 tjxi), slyhMa, dyggia, nsv. snygg (anal. t. ack. sg. m. snyggian, nom. pl. m. snyggir etc). 



Otvifvelaktigt har Kock rätt i sin opposition mot att det ursprungligen korta c-ljudet 

 skulle under invärkan af en påföljande guttural öfvergått till y i samma omfång som det 

 förkortade urspr. långa. Framför allt vederlägges detta af det faktum, att icke allenast MELL 

 företer en motsättning dygJme ^g. 28, Dr. VI. 2, 3, 6, 19, 31, 32: 0xe B. 8.4, 17.io utan ock 

 bägge handskrifterna af HL motsättningen samdyghnis adv. M. 35: 0X(e ns. Kg. 10; as. |). 14.2. 

 Dessa samstämmiga vittnesbörd ställa det utom allt tvifvel, att vissa fsv. dialekter, som 

 låtit utvecklas till y uti dyghn, likväl användt formen 0xe 1. motsv. En annan fråga är, 

 om Kock rätt uppdragit gränserna för öfvergången af kort till y framför guttural konsonant. 

 Hans hypotes, att den egt rum om nästa stafvelse innehöll son. 1. konson. i, annars icke, 

 uttömmer ej alla möjhgheter. Gränserna kunna ock varit af geografisk natur, så att vissa 

 dialekter låtit öfvergången inträda, andra icke. (Detta motsäges åtminstone ej af att nsv. 

 rspr. jämte yxa, snygg har högg, eftersom öfvergången kan hafva varit slutförd, då det sist- 

 nämnda erhöll ö: jf. ä. fsv. hiog). En närmare undersökning af materialet kan måhända 

 bringa klarhet i frågan. 



Tom. XXXTTT 



