80 O. F. HULTMAN. 



59. Aschw. gr. § IO6.2 b). Desamma äro dels för invecklade, dels nödgas man med dem mot all 

 rimlighet i motsättningen -0pl- : -yll- se en lek af slumpen. 



Jämte hryplingcer förekommer, såsom nämndt, i Cod. B 49 ett brophmgœr och ett 

 hrotlung'r. Det förra, som otvifvelaktigt företräder en annan dialekt än det hryllungœr, hvars 

 plats hryplingœr torde intagit, bevisar dock icke, att ljudlagen i fråga varit främmande för 

 en del af Cod. B 49:s dialekter. Det gör däremot det senare, som uppenbart är ett förvanskadt 

 hrollung'r. 



Alla tre exemplen förekomma inom U I. Det troligaste är, att U cod. [B 12 — Sch. — 

 B 49 öfverensstämt med Cod. Sch., där ordet genomgående skrifves hrollungW. Men redan i 

 U cod. [B 12 — B 49 har hryplingœr helt säkert motsvarats af en skrifning med y. Ty väx- 

 lingen hr0tlung'r : hryplingcer i Cod. B 49: s U. II.2 återfinnes i Cod. B 12:s såsom brollungar : 

 hryllungcer. 



§ 60. Samnord. har i svagtonig stafvelse utvecklats — väl först till e 

 och sedan, åtminstone alternativt — till ce. Endast ett exempel: 



fatcekrœ gpm. Kp. ind. 



Att ursprungligt eller af diftong uppkommet a i fsv. delabialiserats till e uti icke- 

 hufvudtonig stafvelse, hafva Kock (Arkiv IV s. 177) och Bugge (Arkiv IV s. 127 f.) först sett. 

 Medelst nytt bevismaterial har teorien blifvit ytterligare befäst af förstnämnde författare i 

 Arkiv V s. 96 noten och af Noreen i Arkiv VI s. 329. Enligt Noreens formulering af regeln 

 i Aschw. gr. § 146.3 skulle endast långt varit underkastadt delabialiseringen. Uti § 47 

 har redan i förbigående framhållits, att denna i sig själf osannolika begränsning vederlägges 

 af fsv. alskens, samt att det korta o-ljudets sällsynthet till fyllest förklarar, att ej flere exempel 

 på delabialisering däraf anträffats i urkunderna. Med större skäl anser Noreen företeelsen 

 vara inskränkt till svagtoniga (obetonade och svagt bitoniga) stafvelser. Det faktum att 

 det delabiahserade ^-ljudet i regeln uppträder som e, men i VGL I:s norœn och HL:s fatœlcrœ 

 som (B, synes antyda ett sådant förhållande. I de svagtoniga stafvelserna har som bekant 

 icke häller ändelsevokalen e deltagit i öfvergången e > œ, utom i enstaka dialekter, af hvilka 

 bl. a. just VGL I och HL uppvisa spår (jf. Noreen, Aschw. gr. § 137 anm. 1, och §§ 77, 90 

 här nedan). 



Då flere fsv. urkunder förete ett fateher o. d., som endast kan hafva uppkommit 

 genom ifrågavarande ljudlag, måste det anses sannolikare, att också Cod. B 49:s fatœlcrœ har 

 detta ursprung, än att det skulle sammanhänga med den sällsynta och i handskriften föga 

 framträdande delabialisering af 0, hvarom i § 57 varit fråga. Den parallella öfvergången af 

 svagtonigt y till i har i § 47 blifvit konstaterad inom Cod. B 49:s dialekter. 



1 Det fätelcRa, hvarur denna form utvecklats, har sannolikt uppstått på grund af association 

 med det osammansatta adjektivet t0kR, i st. f. ett ursprungligare, samnordiskt fätölcRa. Jf. § 30 

 not 1. 



Tom. XXXUI. 



