Hälsingelagen. 81 



Skrifningen fatoknri npn. M. 4, som jämte fatœJcra: möter i vår handskrift, motbevisar § 60. 

 lika litet som något annat exempel på i senare leden af ett kompositiim, att ljudlagen 

 varit gemensam för dess dialekter. Alla sådana fall kunna grunda sig på afvikande betoning 

 eller association med resp. sjalfständiga ord. 



Samnord. iu '. 



§ 61. Samnord. ia har till följd af den i § 62 omtalade ljudlagen endast 

 inom mycket trånga gränser bevarats såsom ia. Exemplen på denna behandling äro: 



a) giald np. ^ M. 2.3; gialdum dp. ^ M. 2 pr. gialdi gialdcB 3 spk. M. 2 pr., 30. 



b) fiarst adv. U. 11. 2. sialfwr nsm. V. 14 pr.; sialtvœ dsf. Kk. 21 pr. 



c) ia interj. H. 5 g. ex. Kk. 14; U. 8 pr. iarnbi/rp ns. M. 16 pr. (2 g.) — iarnbyrpœ 

 Jak iak pron. {). 8.1; U. 6 g. ex. lO.i. maul np. M. 16 pr. ^ 



iamlangce ds. U. 2 pr.; as. M. 27 — iamlingœ 

 motœ ds. Kk. 8. 



§ 62. Samnord. ia har i starktonig stafvelse genom progressivt «'-omljud 

 utvecklats till ice. Alternativt har likväl diftongen förblifvit oberörd af omlju- 

 det, om dess a var långt vid tiden för detsamma. Detta var förmodligen fallet 

 jämväl framför ett af konsonant efterföljdt r eller kakurainalt /, i hvilken ställ- 

 ning ia äfvenledes alternativt kvarstår. Handskriften återger i regeln ice genom 

 ice, någon gång genom ijce. Den förra beteckningen möter i följande exempel: 



ficerpce^ gsm. M. 38; dsn. U. 25.i. ficet as. V. 8.1; fiœz gs. V. 3, 5 pr.: ficeti ds. ^ 



ficsrpung as. 2 Kg. 7; U. 13 (2 g.). V. 8.1; ficetmn dp. Kg. 10. 



1 Se Exkurs H. 



2 Formen analogisk; se formläran. 



ä Hos de under c) anförda formerna beror brytningsdiftongens uppträdande som ia på att 

 den stått i svagtonig stafvelse — icke, såsom man möjligtvis med hänsyn till Kocks utredning i 

 Arkiv V s. 374 ff. kunde täiika, på dess ställning i uddljudet. Flertalet af de ord, som på saimiord. 

 ståndpunkt börjades på ia — bland dem icemn och flere sammansättningar därmed samt iœn 'järn' 

 — förete konsekvent i dess ställe ice, såsom af exempelsamlingen i § 62 kan ses. Men af orden ia, 

 iak, iamlangi och iarnbyrp, som dock förekomma i handskriften resp. 6, 10, 3 och 3 gånger, visar 

 iak 7 g. ia och 3 g. ice, de öfriga alltid ia. Man måste ovillkorligen häraf sluta till en inomdialek- 

 tisk växling mellan ice i de förra orden och ia i de senare. Och en sådan är icke begriplig under 

 annan förutsättning än att ia och iak samt förra kompositionsleden i iamlangi och iarnbyrp varit 

 svagtoniga. Häremot strider ej att iamlingce mot ce Kk. 8 i andra leden visar ett i, som enl. § 10 

 uppkommit under svag aksent. Detta i har nämligen, såsom där framhållits, snarast inkommit i 

 texten först efter H cod. [B 49 — 1609, väl ur någon dialekt där ordet haft hufvudton på förra 

 leden, hvaremot ia, som återfinnes i Cod. 1609, torde vara ett arf från nämnda gnmdhandskrift. — 

 Användandet i svagtonig ställning af den ui'Spr. starktoniga formen iak grundar sig på en utjämning, 

 om hvilken se formläran. 



N:o 2. 11 



