Hälsingelagen. 83 



De i § 61 under a) omtalade skrifningarna giald, gialdum, gialdi, gialdfe antyda, att § 62. 

 öfvergangen ia > im inträdt blott ifall diftongens a-ljud icke varit långt, ursprungligen eller 

 till följd af förlängning framför vissa konsonantförbindelser; en del af exemplen här ofvan — 

 bl. a. gimld as. etc. och giœldm gii-eldi (o: -fe) inf. etc. — att ljudlagen dock endast alternativt 

 lidit denna inskränkning. Gifvetvis föreligger här en dialektmotsättning. Att iä i vissa fsv. 

 dialekter vid genomförandet af det progressiva «'-omljudeL förblifvit oförändradt, har Kock 

 titredt i Arkiv V s. 371 ff. 



Skrifningarna fiarsf, sialfivr, sialwm, som påvisades under b) i föreg. §. samt, â andra 

 sidan, åtskilliga i denna § anförda i<«-skrifningar, bland dem siœlwr o. d. nsm. etc, synas 

 likaså ge vid handen, att öfvergången ia > ice åtminstone i någon af Cod. B 49:s dialekter, 

 men ej i alla, uteblifvit framför r eller kakum. I + konsonant. Att detta skett i samma 

 dialekt (eller dialekter) där ia i giald etc. undandragit sig öfvergången, kan ej med bestämdhet 

 påstås, men göres sannolikt af att de bada företeelserna äfven annanstädes uppträda sida vid 

 sida (jf. nedan). Bevarandet af ia framför kakum. / + konsonant i en del fsv. dialekter, som 

 i allmänhet låtit det blifva i(F„ iakttogs först af Kock a. st. Enligt honom har öfvergången 

 också i detta fall hindrats af att a-ljudet varit långt vid tiden för densamma. Han förutsätter 

 hos resp. dialekter den på vnord. botten iakttagna förlängningen af guttural vokal i nämnda 

 ställning. Riktigheten af denna uppfattning är emellertid ej utan vidare gifven. Det spörs- 

 målet kunde ock med någon rätt framställas, om ej det kakuminala ljudet haft en direkt 

 konserverande invärkan på brytningsdiftongen. Enligt Tamms iakttagelse i Uppsalastudier s. 

 25 kvarstår, om man ser bort från enstaka spår af ett annat behandlingssätt, ia i ÖGL:s text- 

 kodex framför hvarje kakuminalt 1; här kan man väl dock knappast antaga en genomgående 

 förlängning af a-ljudet såsom närmaste orsak. Ett annat stöd för samma åsikt vore, att ä i 

 mänga svenska dialekter öfvergått till a framför det med kakum. I nära besläktade r-ljudet; 

 ja, åtminstone en af dem, målet i Östra härad i Småland, uppvisar jämte denna öfvergång 

 den ifrågavarande behandlingen af ia framför kakum. I -[- konsonant; t. ex. farsh 'färsk', värre 

 'värre', tjalke 'kälke' (fsv. kialki), sjalk 'stjälk', jalpa 'hjälpa', själv 'själf (Lundell, Sv. landsm. 

 I. 2 s. 97 f.; Gadd, Allm. målet i Östra h:d s. 3). För Kocks mening, att kvarståendet af ia 

 framför kakum. I -\- konsonant närmast beror på att a-ljudet här blifvit förlängdt, talar dock, 

 och det vida bestämdare, att de urkunder och dialekter där det för öfrigt påvisats — ÖGL fragm., 

 SML, DL, HL samt Runömålet — alla därjämte förete spår af en dylik behandhng af iä (jf. 

 Kock a. st.; Vendell, Sv. landsm. II. 3 §§ 5 mom. 7 o. 8 mom. 4 Ü). Och denna mening veder- 

 lägges ej däraf att de centralare svenska dialekterna (som den fsv. litteraturen väl nästan ute- 

 slutande representerar) eljest icke gifva någon antydan om en vokalförlängning framför kakum. 

 / f konsonant (annan än dy, ej häller däraf, att ia somligstädes — såsom i Runömålet (jf. 

 Vendell, a. st.) och i någon af Cod. B 49:s dialekter — tyckes kvarstått icke blott framför 

 kakum. / -f konsonant utan ock framför sådana förbindelser af r och konsonant, vid hvilka 

 ingen vokalförlängning ansetts hafva egt rum. Det kan nämligen, af skäl som utvecklats i 

 Nord. studier s. 217 ff., icke sättas i fråga att ej urspr. kort vokal i fornsvenskan varit för- 

 längd i vida större utsträckning än man hittills med ledning af den nuvarande kvantiteten 

 och öfvergångarna ä > å, ö > o och j/ > o antagit. Utan svårighet låter det därför tänka 

 sig, att vid tiden för öfvergången iä > ice kort a i vissa dialekter varit förlängdt ej allenast 

 N:o 2. 



