84 O. F. Hult M AN. 



§ 62. framfor râ, Id etc., uban ock framför kakum. l + konsonant, Och i and)-a dessutom fram- 

 för r + konsonant (utom rä etc), fastän förlängningen i de båda senare ställningarna 

 hvarken upprätthållits eller varit af nog gammalt datum att göra vokalen delaktig af öfver- 

 gången ä > å. 



Det progressiva 2-omljudet har inom Cod. B 49:s dialekter afiicierat också det ia, som 

 uppkommit särspråkligt af e framför kakum. ? + « (§ 13) — t. ex. stioil 3 spi. M. 28 pr. o. 

 fl. — äfvensom det af än + starkt bitonigt a uppkomna (§ 8) — t. ex. siceng as. M. 2.i o. fl.; 

 U. 6 pr. o. fl. — Också i länord har ia blifvit iœ: miJciœlz rncessu michicels mcessu d, as. p. 8 

 pr., 14 pr.; sieell 'anima' as. M. 38; sùela; gifp (o: s. gift) as. Kk. md.; siwlœmœssur sicelu mœssur 

 ap. Kk. ind., S. ^ 



Liksom H cod. B 49 återger Cod. 1609 i de bada ofvannämnda undantagsfallen sam- 

 nord, ia dels genom ia, dels — och vida öfvervägande — genom ics. Den senare handskriftens 

 /a-skrifningar 2 koincidera i intet enda fall med den förras, hvarför det är osäkert om samma 

 vacklan funnits redan i H cod. [B 49— 1609. Ett bevis för att m-skrifningarna i God. 1609 

 åtminstone delvis blifvit insatta först senare utgör det, att God. B 49:s hicelpce inf. H. prœf. 

 här är utbytt mot hialpä: vi minnas att H prasf. i Cod. 1609 leder sitt ursprung från Cod. 

 B 49. — Grundhandskrifterna för U. codd. B 12, Sch. och B 49 hafva väl företett uteslutande 

 skrifningar med icc i de ifrågavarande fallen. Detta är nämligen händelsen med de båda först- 

 nämnda handskrifterna, där sålunda ett ficerst motsvarar fiarst, den enda /a-skrifningen i U 

 cod. B 49. Att detta fiarst och H cod. B 49:s «a-skrifningar — eller en del af dem — härröra 

 från samma skrifvare, d. v. s. B 49-skrifvaren, är icke osannolikt; men någon säkrare kunskap 

 om huru härmed förhåller sig står ej att vinna. 



Samnord. ioi. ^ 



§ 63. Sam nord. io, kvarstår såsom io: 



Mon hioon* ns Kk. 20, Kg. 2.i; np. Kk. 15.i, U. 2.i — hemfe Mon ap. *U. 3pr. — leghce 



M. 10 pr.; U. ind., 2.i, 10 pr.; Monum dp. * hiooii np. * M. 37.i — repo Mon np. * U. 



' Jf. Brate, Uppsalastudier s. 10 f., och Reinius, Språkv. sällsk. i Upsala förhandl. 1897 — 

 1900 s. 50 ff. (men äfven Kock, Ai-kiv XVII s. 363 f.). 



^ Malpä inf. H. prœf., iarni ds. M. 16 pr., siahver sialfwer nsin. M. 24. 1. 10 pr., V. 7, 

 8.1, |3. 13 pr. samt — ntan motsvarighet i God. B 49 — Marna Mnnu ds. M. 9.i. 



^ På samnordisk ståndpunkt skilde sig det in som ingick i t. ex. gen. pl. hiuna och det lu' 

 äldre œu utvecklade iö i t. ex. sitJR från hvarandra däri att det förra innehöll vanligt slutet ö, det 

 senare ett som något mera närmade sig a. En sådan skiljaktighet har nämligen konstaterats i forn- 

 svenskan äfvensom i en nsv. dialekt (se Hultman, Östsv. dial. § I.» not 1 och jf. Kock, Idg. Forsch. 

 V s. 156 noten; betr. v. Friesens obefogade inkast i Nord. språkhist. s. 50 noten se Kock, Arkiv 

 XVin s. 255 noten, och s. 67 not 3 här ofvan). Och det gifves knappast någon möjlighet att antaga 

 särspråklig differentiering. Den förra varianten betecknas i denna afhandling med io , den senare 

 med io2- 



* Forrnen analogisk; se formläran, 



Tom. XXXIIl. 



